Кристин Хана
Далечни брегове

Превод от английски: Силвия Вангелова, 2006

chitanka.info

Глава 1

Сиатъл, Уошингтън

Всичко започна с второто мартини.

— Хайде — каза Мегън, — изпий още едно.

— Няма начин.

Елизабет не понасяше добре алкохола. Знаеше го отдавна — още от 1976, когато при един случай в университета във Вашингтон й се наложи да понесе последиците от преливане.

— Не можеш да откажеш да пиеш на моя четирийсет и втори рожден ден. Помниш ли как се напих аз миналата пролет, когато ти навърши четирийсет и пет?

Господи, какъв пълен провал беше онова! Мегън усети колебанието й и, като всеки добър адвокат, реши, че може да разчита на него.

— Джони ще ви откара у дома.

— Сигурна ли си, че Джони е достатъчно възрастен да шофира?

— Е, недей така, от това боли. Всичките ми любовници имат шофьорски книжки.

— А мислех, че нямаш никакви стандарти.

— Опитвам се те да бъдат възможно най-ниски. — Мегън вдигна ръка и направи знак на келнерката, която побърза да отиде при тях. — Ще вземем още две мартинита. И чинийка фъстъци.

Елизабет не можа да сдържи усмивката си.

— Тази работа ще стане грозна.

Келнерката се върна и постави две елегантни чаши на масата, след което прибра празните.

— Да пием за мен — каза Мегън и чукна чашата си в тази на Елизабет.

През следващия час разговорът им се въртя около миналото, както често ставаше и беше рутина за тях. Бяха приятелки вече повече от двайсет години. През двете десетилетия, откакто бяха завършили колежа, животът им беше поел в различни посоки. Елизабет беше вложила всичките си сили и енергия в брака и майчинството, а Мегън беше станала много добър адвокат в бракоразводните дела. Приятелството им обаче беше все така силно. През годините, когато Елизабет и семейството й се бяха местили от град в град, те поддържаха връзка чрез електронна поща и телефонни обаждания. И сега, най-после, живееха достатъчно близо, за да могат да се виждат при специални случаи. Това беше едно от нещата, които Елизабет харесваше в живота в Орегон.

Когато им донесоха третата подред чаша, Мегън се смееше несдържано.

— Виждаш ли онзи секси самотен мъж, който е седнал в ъгъла? — Мегън хвърли лукав поглед на младото момче, може би още колежанче, което седеше до прозореца. — Изглежда наистина много самотен.

— И, погледни, дори няма скоби на зъбите. Най-вероятно ги е свалил миналата седмица. Точно твоят тип.

Мегън затърси в чинийката някой по-голям фъстък.

— Не всички са имали късмета да се омъжат за любовта си от колежа, мила. Освен това, вече нямам претенции към типовете мъже. Някога имах. А сега искам само да бъда щастлива.

Щастлива. Думата причини болка на Елизабет.

— Какво има?

Елизабет отблъсна чашата с мартини и кръстоса ръце на гърдите. Напоследък това се беше превърнало в нейна любима поза. Понякога откриваше, че е застанала съвсем сама насред стаята, с толкова силно притиснати към гръдния кош ръце, че не можеше дори да диша. Като че ли искаше да хване в капан нещо, което се стремеше да излезе вън от нея.

— Бърди?

— Няма нищо, наистина.

Мегън сниши глас.

— Чуй. Знам, че нещо не е наред, Бърди. Аз съм твоя приятелка. Обичам те. На мен можеш да кажеш.

Ето защо Елизабет не пиеше алкохол. В такова състояние на слабост, нещастието й придобиваше застрашителни размери и чувствата, които обикновено успяваше да контролира, вземаха надмощие над нея. Тя хвърли поглед през масата към най-добрата си приятелка и разбра, че трябва да каже нещо. Просто не можеше вече да сдържа всичко в себе си. Бракът й се разпадаше. Беше й трудно дори да си го помисли, а да го каже на глас беше дори немислимо.

Те се обичаха, тя и Джак, но това чувство сега беше по-скоро навик. Страстта отдавна си беше отишла. Все по-често и по-често те не бяха в хармония един с друг — като че ли танцуваха на различна музика. Той искаше секс сутринта, тя — вечер. Правеха компромис, като не се любеха месеци наред, и когато най-после протегнаха ръце един към друг, страстта им беше толкова измъчена, колкото и нуждата им.

И все пак, всичките им приятели им завиждаха. Всички ги сочеха с пръст и казваха: „Вижте, ето един траен брак“. Тя и Джак бяха като последния експонат в музей, който се изпразва от години. Не беше възможно да сподели всичко това. Думите имаха прекалено голяма власт. С тях трябваше да се борави внимателно, с огнеупорни ръкавици, защото могат да те изгорят до костта.

— Не съм много щастлива напоследък, това е всичко.

— И какво е това, което искаш?

— Ще прозвучи глупаво.

— Вече съм почти пияна. Нищо няма да ми се стори глупаво.

Елизабет много искаше да може да се усмихне на думите й, но сърцето й биеше толкова тежко, че й се виеше свят.

— Искам… да бъда такава, каквато бях някога.

— О, скъпа! — въздъхна тежко Мегън. — Не мисля, че си говорила с Джак за това.

— Всеки път, когато се доближим до някоя важна тема, аз изпадам в паника и казвам нещо погрешно. А после ми се иска да си блъсна главата в стената.

— Нямах представа, че си чак толкова нещастна.

— Това е най-лошото. Не може да се каже, че съм нещастна. — Наведе се напред. Натискът на лактите й върху масата я накара да се разклати застрашително. — Аз съм просто празна, лишена от съдържание.

— Ти си на четирийсет и пет, децата ти са излезли от семейното гнездо, бракът ти е в задънена улица и искаш да започнеш всичко отначало. Моята практика е пълна с жени като теб.

— О, добре. Аз съм не само нещастна и с наднормено тегло, а също и клише — какво по-хубаво от това?

— Клишето просто е нещо, което обикновено е вярно. Искаш ли да го напуснеш?

Елизабет сведе поглед към ръцете си — към диамантения пръстен, който носеше от двайсет и четири години. Чудеше се дали въобще някога ще има сили да го свали.

— Мечтая да го напусна. И да живея сама.

— И в тези мечти ти си щастлива, независима и свободна. А когато се събудиш, си самотна и изгубена отново.

— Да.

Мегън се наведе към нея.

— Чуй, Бърди, в моя офис всеки ден идват жени и казват, че не са щастливи. А аз записвам думите, които ще разкъсат семействата им и ще разбият много сърца. И знаеш ли какво? Повечето от тях завършват с това, че биха искали да се стараят повече, да обичат по-добре. Завършват с това, че заменят семействата си, спестяванията си и начина си на живот с работа от девет до пет и цял куп неплатени сметки, докато бившият им съпруг чака десет секунди, а после се оженва за момичето, което прави салатата в бара на ъгъла. Ще ти дам един съвет като твоя най-добра приятелка и като добър адвокат, съвет, който струва милион долара. Ако се чувстваш безполезна, вината не е на Джак и дори не е негов проблем. Като го напуснеш, няма да разрешиш проблема си. Ти трябва да направиш Елизабет Шор щастлива.

— Вече не знам как да го направя.

— О, за Бога, Бърди, хайде да бъдем честни, както изисква количеството изпито мартини. Някога ти беше много неща — талантлива, независима, артистична, интелигентна. В колежа всички мислехме, че ще се превърнеш в следващата Джорджия О’Кийфи. А сега организираш всеки благотворителен коктейл в града и украсяваш дома си. Аз взех адвокатска диплома за по-малко време, отколкото ти трябва да избереш тапицерия за дивана си.

— Това не е честно…

— Аз съм адвокат. Честността не ме интересува. — Гласът й омекна. — Знам също, че работата на Джак ти създава трудности. Знам колко много искаш да се установиш на едно място, да имаш корени.

— Не, не знаеш — каза Елизабет. — Живели сме в над дузина къщи, откакто се оженихме, и почти в толкова градове. Ти винаги си живяла в Сиатъл. Не знаеш какво е — винаги си нов, непознат за града, новата съпруга, която няма нито един приятел. По дяволите, ти влезе в колежа на шестнайсет и пак успя да се впишеш. Знам, позволих на дома ми да ме обсеби, но то е, защото нямам истински дом, Мег. Сега за първи път, откакто бях дете, имам дом. Живея в Екоу Бийч, принадлежа на това място. От около две години не сме сменяли жилището. Дом. — Осъзна, че всъщност крещи. Смутена, сниши глас. — Там се чувствам в безопасност. Не можеш да разбереш това, защото никога не си изпитвала страх.

Мегън като че ли се замисли над думите й. После каза:

— Добре, забрави за къщата. Какво ще кажеш за това — не мога да си спомня кога за последен път те видях да рисуваш.

Елизабет сдържа дъха си. Определено не искаше да говори за това.

— Боядисах кухнята миналата седмица.

— Много забавно! — Мегън седеше тихо и чакаше отговора й.

— Нямах време след раждането на децата.

Изражението на Мегън издаваше любов, но и непреклонност.

— Сега имаш време.

Деликатно напомняне, че дъщерите й са вече в колеж и следователно вече не могат да бъдат цел на съществуването на Елизабет. Само жена, която няма деца, би си помислила, че е толкова лесно да започнеш отначало. Мег нямаше представа, какво е да посветиш двайсет години от живота си на децата си, а после да ги гледаш как напускат домашното огнище. В шоуто на Опра например родителите споделяха, че това е незарастваща рана, нещо като дупка в живота им. Те подценяваха нещата.

Беше истински кратер. Там, където някога бе имало цветя, дървета и живот, сега бяха останали само скали. И все пак, трябваше да признае, че същата мисъл беше хрумнала и на нея. На няколко пъти дори се беше опитала да скицира, но беше ужасно човек да се опитва да стигне до таланта си толкова късно и на практика да остане с празни ръце. Нямаше нищо чудно в това, че изливаше цялата си творческа енергия в създаването на любимия си дом.

— За рисуването е необходима страст. Или може би просто младост.

— Кажи го на баба Моузес. — Мег бръкна в дамската си чанта и извади малък бележник, в чиято спирала беше втъкнат химикал. Отвори го и записа нещо, после скъса листа и го подаде на Елизабет.

В бележката пишеше: Група на жените, в чийто живот липсва страстта. Четвъртък, седем часа, колежът „Астория“.

— Чаках почти година да дойде подходящият момент, в който да ти предложа това.

— Звучи като среща на порнозвезди. За какво си говорят? Как да запазиш червилото си, докато правиш свирка на мъжа?

— Забавно. Може би трябва да опиташ нещо друго. Но само Господ знае колко бракове е запазила „свирката“.

— Мег, аз…

— Чуй ме, Бърди. Имам много клиенти в областта Грейс. И съм ги изпращала на тези събирания. Това са група жени — повечето разведени наскоро, — които се събират да поговорят. Всички те са дали прекалено много от себе си и се опитват да възвърнат предишната си идентичност.

Елизабет втренчи поглед в бележката. Знаеше, че Мег очаква да каже нещо, но гласът й сякаш не можеше да излезе от гърлото. Едно нещо беше да се напие и да говори за нещастието си на най-добрата си приятелка и съвсем друго — да говори в стая, пълна с непознати жени, и да заяви, че в живота й липсва страст. Надяваше се, че усмивката й не издава неодобрението, което изпитва.

— Благодаря, Мег. — Все още усмихната, тя направи знак на келнерката и поръча по още едно мартини.

Екоу Бийч, Орегон

Цифрите на часовника на нощното шкафче се сменяха бързо, червени и едри в мрака. В 6:30 — цели трийсет минути по-рано — Джак протегна ръка и изключи будилника. Остана да лежи и да гледа снопа светлина, който се процеждаше през не напълно спуснатите щори. Тапетите в спалнята бяха на райета в бяло и черно, но полумракът караше всичко да изглежда странно непознато. Чуваше се, много слабо, ромонът на дъжда. Още един сив и мрачен ден. Съвсем нормално време за ранния декември по крайбрежието на Орегон.

Елизабет спеше до него, сребристорусата й коса беше разпиляна по бялата възглавница. Чуваше тихото й равномерно дишане и по някое случайно приглушено похъркване, което означаваше, че вероятно ще се събуди с настинка. Най-вероятно беше пипнала някой вирус миналата седмица, когато беше ходила до Сиатъл.

В ранните дни на техния брак винаги спяха сгушени един в друг, но после постепенно започнаха да се нуждаят от повече пространство помежду си. А още по-късно тя беше започнала да спи на самия край на матрака.

Днес обаче нещата като че ли щяха да се подобрят. Най-после, на четирийсет и шест, той щеше да има още един шанс. Една компания в Сиатъл щеше да започне седмична спортна програма, която щеше да покрива всички най-добри постижения на спортистите от северозападната част на страната. Компанията щеше да бъде под крилото на NBC. Ако приемеше работата, трябваше да пътува три дни в седмицата, но с допълнителните пари това нямаше да е чак такава трудност. Щеше да направи голяма крачка напред от досадната работа да покрива местните прояви — нещо, което беше правил досега. (Не заслужаваше такова положение, не принадлежеше на тази среда, но понякога само една-единствена грешка може да съсипе човека.)

Той отново щеше да бъде някой.

През последните петнайсет години си скъсваше задника от работа, но напредваше толкова бавно, че това не можеше да се забележи с нормално човешко око. Беше платил за грешките си в поредица от скапани малки градчета. Днес, най-после, имаше прилична възможност, шанс да се върне в играта. Нямаше никакъв начин, по дяволите, да изтърве отново топката.

Стана от леглото и веднага трепна от болка. Този влажен климат не се отразяваше никак добре на коленете му. Закуцука към банята с нещастна гримаса. Както винаги, трябваше да прекрачи мострите платове, оронени пластове боя и отворени списания. Вече от месеци Бърди „създаваше отново“ спалнята им и планираше всяко движение, като че ли беше защитникът координатор в мач за Суперкупата. В трапезарията беше същото. Всеки ъгъл беше зает от нещо, ако не от боклуци, и чакаше един от онези редки моменти, в които съпругата му наистина вземаше решение.

Вече беше взел душ и се беше обръснал, когато Елизабет влезе в стаята, като в движение завързваше колана на белия си халат.

— Добро утро — каза тя с прозявка. — Господи, чувствам се като парцал. Мисля, че съм настинала. Станал си рано.

Той почувства остро разочарование, че тя е забравила.

— Днес е големият ден, Бърди. Отивам в Сиатъл за онова интервю.

Челото й леко се набръчка, после тя очевидно си спомни.

— О, да. Сигурна съм, че ще получиш работата.

В отминалите времена Бърди щеше да подсили егото му, да го увери, че всичко ще стане така, както е решил, че той е предопределен за велики дела. Но се беше уморила през последните няколко години. И двамата се бяха уморили. През годините той се беше провалял толкова много пъти, не беше успял да получи толкова много работни места — нищо чудно, че тя беше престанала да вярва в него.

Той упорито се опитваше да се преструва на щастлив тук, в Орегон, да дава вид, че всичко, от което се нуждае в живота, са обедните спортни новини, които покриваха предимно проявите в гимназиите на средно големи градчета. Но Бърди знаеше, че той просто търпи положението си в този невзрачен град. Той мразеше дори това да бъде величина от среден размер. Защото то само му напомняше кой беше навремето. Тя му се усмихна механично.

— Допълнителните пари ще ни се отразят чудесно, особено като се има предвид, че момичетата са в колежа.

— Можеш да го кажеш пак. — Тя вдигна поглед към него. — Новата работа ще направи ли всичко по-добро, Джак?

Въпросът й изкара всичкия въздух от дробовете му. Господи, беше истински уморен от тези дискусии. Безкрайното й търсене на отговора на въпроса: „Какво не е наред в нашия живот?“ беше изтощително. Преди години се беше опитал да й каже, че не трябва да позволява цялото й щастие да зависи от него. Той виждаше как тя дава все повече и повече от себе си. Не можеше да я спре и не сложи край на това и някак си вината стана изцяло негова. И наистина му беше дошло до гуша от тази постановка на нещата.

— Не днес, Елизабет.

Тя го погледна с онзи поглед, който издаваше, че е наранена и който той очакваше.

— Разбира се. Знам, че днес е твоят голям ден.

— Нашият голям ден — каза той. Започваше вече да се ядосва.

Усмивката й беше прекалено лъчезарна, за да бъде искрена.

— Избрах къде да празнуваме твоята нова работа.

Внезапната смяна на темата беше техният начин да изглаждат недоразуменията в брака. Можеше също така той да остане изпълнен с гняв и да се насили да продължат спора, но какъв беше смисълът? Бърди не отговаряше на такива предизвикателства, а и нямаше какво ново да си кажат.

— Къде?

— Има резерват за мечки в Аляска. Място, където можеш да летиш с балон, да живееш в палатка и да наблюдаваш мечките гризли в тяхната естествена среда. Гледах интервю със собственика Лорънс Джон по „Тревъл Ченъл“.

Той свали хавлията от кръста си и небрежно я преметна през ръба на ваната. Гол, се обърна и влезе в гардероба с големина на стая, където облече набързо бельото си, а после отново се обърна към нея.

— Мислех, че ще предложиш вечеря в „Хийтмън“ и танци в „Кристъл Болруум“.

Тя пристъпи колебливо към него. Той забеляза, че нервно върти венчалната си халка — стар навик.

— Мислех, че ако можем да се махнем за малко… да преживеем приключение…

Той знаеше какво си мисли тя, но нямаше да стане. Нямаше да даде желания резултат. Новото място щеше да бъде само нова сцена, върху която да играят старата пиеса и да казват все същите реплики. И все пак, той я погали нежно по лицето с надеждата, че скептицизмът му няма да бъде забелязан. Нямаше нещо на света, което да мрази повече от това да я наранява, макар през последните няколко години тя да беше станала толкова нежна и уязвима, че беше невъзможно да я предпазва от собствените й отрицателни чувства.

— Звучи чудесно. Ще трябва ли да спим в един и същ спален чувал?

Тя се усмихна.

— Това може да се уреди.

Той я дръпна към себе си, прегърна я и я задържа.

— Можем да празнуваме и тук, в нашата собствена спалня, когато се върна.

— Може да си облека онова нещо, което ми купи от „Виктория сикрет“.

— Няма да мога да се концентрирам през целия ден.

Той я целуна. Целувката беше дълга и сладка — целувка, пълна с обещания. От онези целувки, които почти беше забравил. За част от секундата си спомни какви бяха нещата между тях преди, в онези дни, когато сексът беше невероятно добър. Когато, да прекарат деня в леглото, беше съвършена идея.

Когато се отдели от нея, сведе поглед към красивото й усмихнато лице. Някога, не толкова отдавна, се бяха обичали безусловно. Липсваха му онези дни, онези чувства.

Може би.

Може би днес наистина всичко щеше да се промени за тях.

Глава 2

Движението в Сиатъл беше натоварено — колите ту спираха, ту отново тръгваха. Джак не можеше да повярва, че има толкова много коли по магистралата. Градът представляваше етюд в сиво, обгърнат в мъгла, поддържан от бетонни колони. Дори езерото „Юниън“ беше сиво и дъждовно днес. На всеки няколко минути се чуваше по някой силен клаксон и скърцането на гуми по влажния паваж.

На него му харесваше оживлението. Енергията. Въпреки лошото време. За първи път от известно време насам попадаше в голям град. Техно индустрията предизвикваше у жителите на града и меланхолия, и хипохондрия — нещо, което допреди години не беше така.

Колата беше на моста над реката. Не беше идвал тук от години, вероятно от дните в колежа. Промените бяха наистина удивителни.

През седемдесетте, Белвю беше започнал живота си като спасително място за хора, които искаха да запазят живописния селски стил на живот. Семействата се заселваха на групи и си купуваха еднаквите жилища на три етажа, намиращи се на малки еднопосочни улички с имена като „Рейн Шедоу Глен“ и „Марвиста Истейтс“. Дебел слой черен асфалт беше излят на няколко шосета с по четири платна от изток до запад и от север до юг. Още преди улиците да са изсъхнали, се появиха и алеите за пешеходци. Изникнаха и сгради с равни бетонни покриви и бели стени, подобни на кутии за обувки, а край тях заблестяха безброй неонови реклами. Години наред предградията растяха без план и мисъл. През осемдесетте градът вече приличаше, на който и да е град от Южна Калифорния.

После избухна нашествието на Интернет. И изведнъж хората имаха нужда от град. Място, което нарастващият брой млади милионери можеха да нарекат свой дом. Промените идваха толкова бързо, колкото и парите. Неугледните квартали се превърнаха в красиви централни шопинг центрове. Елегантни ресторанти предлагаха изискани ястия под чадърите, поставени направо на тротоара. А на старата алея за боулинг Барне и Нобъл построиха огромен супермаркет.

На ъгъла на „Мейн стрийт“ и 106-та улица се изправяше импозантна и богато украсена сграда, елегантна комбинация от бетон и стъкло с фасада в стил рококо. Тя беше съвършен представител на „новия“ Белвю — скъп, стремителен до степен наглост.

Джак паркира на улицата пред входа. Остана седнал в колата минута, за да събере смелост и самоувереност, после влезе в сградата. На седемнайсетия етаж той бързо оправи копринената си вратовръзка — която беше сложил по-скоро по навик, отколкото от усет към модата — и влезе в огромната чакалня, чиито медни и стъклени повърхности очевидно бяха много скъпи.

Помисли си: „Ти си ненадминат, Джак Флеш. Ще имат късмет, ако те вземат на работа“. Едва тогава се приближи до бюрото. Секретарката му се усмихна лъчезарно.

— Мога ли да ви помогна?

— Джаксън Шор иска да види Марк Уилкърсън.

— Един момент, моля. — Тя вдигна телефонната слушалка и обяви за пристигането му. След като затвори, каза: — Седнете. След малко някой ще дойде при вас.

Той се настани на изискания червен кожен диван в чакалнята. След няколко минути една жена се приближи към него. Беше висока и стройна, с прекрасно тяло. Златното бижу на врата й проблясваше на ярката флуоресцентна светлина. Подаде му ръка.

— Удоволствие е да се срещна с вас, мистър Шор. Аз съм Лори Хансен. Дядо ми винаги казваше, че вие сте най-добрият защитник, който NFL някога са имали. Е, вие и Джо, разбира се.

— Благодаря ви.

— Оттук, моля.

Джак я последва по широкия мраморен коридор. Навсякъде имаше хора — събрани на групички около копирните машини и по праговете. Някои от тях му се усмихнаха на минаване, но повечето не му обърнаха никакво внимание. Най-после стигнаха дотам, закъдето бяха тръгнали — една затворена врата. Тя почука тихо и я отвори.

Джак затвори очи за части от секундата и си представи успеха, после се усмихна самоуверено. Човекът зад бюрото беше по-възрастен, отколкото Джак беше очаквал — може би над седемдесетте.

— Джаксън — каза той, изправи се и му подаде ръка.

Ръкостискането им беше здраво.

— Седнете — каза Марк и посочи стола на голямото си махагоново бюро.

Джак седна. Марк — не. Застана от другата страна на бюрото, което сякаш заемаше необичайно много място. В черен костюм от Армани, Уилкърсън беше прототипът на авторитетността и властта, които беше упражнявал толкова дълго, че ръцете му най-вероятно вече бяха загрубели. Неговата компания беше най-голямата в северозападната част на страната. Най-после и той седна.

— Видях лентите ви. Добър сте. Всъщност бях изненадан колко сте добър.

— Благодаря.

— Минаха, колко, петнайсет години, откакто играехте за „Джетс“?

— Да. Ударих си коляното. Както знаете, сигурен съм, аз изведох отбора до спечелването на Суперкупата.

— Спечелихте и купата „Хайсмън“, да — каза Марк, — миналите ви победи са доста впечатляващи.

Дали ударението, макар и леко, не падаше върху „минали“? Или на Джак така му се струваше?

— Благодаря. Платил съм данъка си към местните новинарски предавания, както можете да видите от резюмето ми. Рейтингът на компанията, за която работех в Портланд, се вдигна значително за времето, когато работех там. — Той се наведе и протегна ръка към дипломатическото куфарче. — Позволих си свободата да нахвърля няколко идеи за вашето шоу. Мисля, че може да се превърне в истински динамит.

— А какво ще кажете за наркотиците?

Просто така, разбра, че всичко е свършило.

— Това беше много отдавна. — Надяваше се, че поражението не личи и в гласа му. — Когато бях в болницата, свикнах с болкоуспокояващите. Телевизионните мрежи ми дадоха голям шанс — предаването за футбол в понеделник вечер, — но аз го пропилях. Бях млад и глупав. Но няма да се случи отново. Чист съм от години. Попитайте предишните ми работодатели. Те ще потвърдят моята етика на работното място.

— Ние не сме голяма компания, Джак. Не можем да си позволим никакъв скандал и разочарования, които са стандартна процедура в големите телевизии. Истината е, че ти си повредена стока. Не виждам как мога да рискувам успеха си заради теб.

Джак пожела да беше възможно да стане мъжът, който беше преди. Онзи мъж щеше да каже: „Заври си шибаната телевизионна програма в сбръчкания бял задник“. Вместо това, той каза:

— Мога да свърша добра работа за вас. Дайте ми шанс.

Всяка дума имаше черен горчив вкус, когато застанеше на езика му, но мъж с ипотека и намаляващи всеки ден способности и две дъщери в колежа нямаше голям избор.

— Съжалявам — каза Марк, макар видът му да не го показваше.

— Защо си направихте труда да ме интервюирате?

— Синът ми ви помни от времето, когато се състезавахте. Той мислеше, че ако се срещна лице в лице ще променя мнението си за вас. — Той почти се усмихна. — Моят син си има своите идеали и вярва в какво ли не. Разбира се, той вярва и в това, че е добре да дадеш втори шанс на човека. Аз — не.

Джак взе куфарчето си. Когато губеше играта на футбол, мислеше, че е стигнал дъното. А когато спря да играе, мислеше, че това е краят на съществуването му. Затова и, на първо място, посегна към шишенцето с хапчетата.

Но беше сгрешил. Нищо не беше по-лошо от бавното и непрекъснато разпадане на неговото самоуважение. Времена като тези могат да съсипят всеки мъж. Изправи се. Събра цялата си сила, за да се усмихне и да каже:

— Е, благодаря ви, че ме приехте.

„Макар че, ти, официален задник такъв, въобще не ме забеляза“. После напусна офиса.

Елизабет седеше в трапезарията, а в скута й отново лежаха мостри плат и разтворени списания. Не можеше, обаче да се концентрира върху работата.

„Може би тази вечер“, мислеше непрекъснато.

От години гледаше дневните токшоута по телевизията. Психиатрите бяха постигнали съгласие по въпроса, че страстта може отново да бъде запалена, че любовта, изгубена някъде по пътя на отглеждането на децата и оцеляването на семейството, може да бъде възродена. Тя се надяваше това да е истина, защото двамата с Джак имаха проблем. След двайсет и четири години брак, те бяха забравили как да се обичат. Сега връзките между тях бяха много тънки и несигурни.

Бракът им беше като старо одеяло, което изтънява и се къса от години. Ако не го зашиеха — и то бързо — в шепата на всеки от тях щяха да останат само цветни конци. Тя не можеше повече да се преструва, че нещата ще се оправят сами. Трябваше да накара чудото да се случи. Това беше още един въпрос, по който психиатрите бяха съгласни: Човек трябва да действа, за да постигне някакви резултати.

Тази вечер, тя ще сложи ново начало на връзката им.

Цял ден, докато извършваше всекидневните си задачи, мислеше за това. Постави си го за цел. Когато се прибра у дома, приготви любимата му вечеря.

Изкусителният аромат на пиле, вино и подправки изпълни къщата. Трябваше й почти час, за да запали огъня в камината във всекидневната (това беше задължение на Джак, както и да изхвърля боклука и да плаща сметките). Когато свърши, запали ароматизираните свещи е мирис на канела, които й бяха любимите. На светлината на свещите жълтите стени придобиха мекия оттенък на кравето масло. От двете страни на дивана, тапициран в светлосиньо и жълто, двете тъмни махагонови маси проблясваха в оттенъци на червено и златисто.

Цялата къща приличаше на филмов декор. И съблазняваше.

Когато всичко стана съвършено, тя се втурна в банята и взе душ, обръсна два пъти краката си и намаза цялото си тяло с лосион с мирис на бадеми. Отиде до чекмеджето с бельото си и започна да хвърля на пода удобните памучни сутиени и бикини, докато намери бялата копринена камизола и бикини, които Джак й беше купил преди години за деня на Свети Валентин. Никога не ги беше обличала.

Отначало беше решила, че това е подарък, който той прави сам на себе си. Сега видя колко са романтични. Колко време беше минало, откакто беше пожелал да я види в секси дрехи?

Смръщи вежди. Бельото изглеждаше ужасно нежно и с много малки размери. А нейното дупе беше ужасно голямо.

— Не си причинявай това — каза си тя и понечи да ги върне в чекмеджето.

После улови образа си в огледалото. Оттам я гледаше четирийсет и пет годишна жена, която вече имаше бръчки тук-там и всички нормални признаци на остаряването. Някога хората й казваха, че изглежда като Мишел Пфайфър. Разбира се, това беше преди десет години и двайсет паунда.

Сведе поглед към бельото в ръцете си. Десети размер. Един размер по-малко. Всъщност не толкова много.

Ако може някак си, по хирургически път, да премахне спомена за това, че някога носеше шести размер. Много бавно, облече камизолата. Материята се опъна леко на гърдите й. Може би дори беше секси. Освен това, в къщата беше тъмно. Надяваше се, че ще се съблече бързо. Не че тази мисъл беше особено успокояваща.

Спокойно и донякъде предвзето обу копринените бикини и въздъхна от облекчение. Бяха й стегнати, но можеше да ги носи. Погледна се в огледалото. Беше почти красива. Може би щеше да се случи. Може би няколко дребни промени в навиците щяха да преобърнат всичко…

Отиде до своя гардероб, голям колкото стая, и намери яркосиния копринен халат, който беше друг много стар подарък. Облече го. Материята погали гладката й парфюмирана кожа и тя внезапно се почувства секси.

Нанесе грима си внимателно, нежно и добави небиеща на очи очна линия и мазно червило. Докато „свали“ от лицето си всичките тези години, стана шест и половина и тя осъзна, че Джак закъснява.

Наля си чаша вино и отиде да го чака във всекидневната. Когато пресуши и втората чаша, започна да се тревожи. Набра номера на клетъчния му телефон, но това не помогна — никой не отговори.

Шофирането от Сиатъл дотук беше дълго — най-малко три часа и половина. Но ако беше тръгнал по-късно, щеше да й се обади…

В осем, с вечерята беше свършено. Месото на пилето се беше отделило от костите, а лукът се беше свил и нямаше апетитен вид. И не беше останал никакъв сос, който да помогне за преглъщането на ястието.

— Съвършено.

И тогава тя го чу да превърта ключа във входната врата.

Първата й реакция беше силен гняв. „Закъсня!“, бяха думите, които бяха на устата й, но тя си пое дълбоко дъх, успокои се и започна да издиша бавно и равномерно. И какво щеше да се промени, ако се беше обадил?

Тази вечер тя искаше да бъде негова любовница, не негова съпруга. Наля му чаша вино и тръгна към вратата. Той стоеше на прага и я гледаше втренчено.

И тя разбра.

— Здравей, скъпа — каза той, без да се усмихне. — Съжалявам, че закъснях.

Не направи никакъв коментар — нито за свещите, нито за огъня в камината, нито за облеклото й. Тя пристъпи към него и изведнъж почувства колко е привлекателна в копринения халат.

— Не получих работата.

— Какво се случи? — запита го тя нежно, но знаеше какъв ще е отговорът.

— Уилкърсън не искаше да рискува с момче, което някога е вземало наркотици. — Джак се усмихна толкова тъжно, че сърцето й се сви. — Някои петна никога не изчезват, предполагам.

Тя виждаше колко дълбоко е наранен, но когато протегна ръка към него, той се отдръпна. Отиде във всекидневната и втренчи поглед в огъня.

— Помниш ли как се чувстваше, когато си удари коляното? — запита тя, последвала го. — Бяхме спуснали всичките завеси в болничната ти стая, аз легнах в леглото при теб и…

— Това беше много отдавна, Бърди.

Тя втренчи поглед в него с чувството, че е изгубена. Той беше на по-малко от една ръка разстояние, но й се струваше, че е на цели мили оттук. Двайсет и четири години брак и ето ги тук, застанали като двама непознати. И двамата несигурни, всеки от тях неспособен да предложи на другия подкрепа. По време на криза, ставаха двама непознати. Тя не знаеше какво друго да каже и дали въобще може да му говори. И накрая реши да поеме по безопасния рутинен път, но докато говореше, й се струваше, че костите й пукат и всеки момент ще се разпадне.

— Ето. Изпий чаша вино.

Той взе предложената чаша и седна, после отвори куфарчето и извади руло книжа. Без да я погледне, каза:

— Може ли да включиш осветлението? Не мога да видя нищо.

— Разбира се. — Тя бързо се извърна от него, за да не види колко много е наранена. После стегна още повече колана на смешния си халат и тръгна към кухнята. — Ще донеса нещо за ядене.

— Обичам те, Бърди — каза той на гърба й.

— Да — отговори тя тихо и се отдалечи от него. — И аз те обичам.

Глава 3

На следващата сутрин Елизабет седеше на високо столче пред бар плота в кухнята, а дланите й стискаха здраво чашата с чай от лайка.

— Кафе? — запита Джак и си наля в една чашка.

— Не, благодаря. Опитвам се да намаля кофеина.

— Отново?

— Да, отново.

Тя остави своята чаша на гранитната повърхност. Върхът на пръста й проследи грубата, набраздена керамична повърхност и леко наклонената дръжка. Тази чаша беше една от многото й реликви, спомен от периода, в който беше запалена по разни глинени и керамични съдове. Често си мислеше, че когато умре, антрополозите ще могат да си представят каква е тя, ако проследят различните й хобита. Съдове. Цветно стъкло. Рогозки за окачване по стените. Бижута, изработени от антични сребърни лъжици. Макраме. Фотография. Фотоалбуми и албуми за спомени. А после идваше ред на безбройните курсове, които беше изкарала в доста от местните колежи. Шекспирова литература, история на изкуството, политически науки. Щом веднъж загуби способността си да рисува, тя започна да търси неин заместител, нещо, което да запали огъня на съзидателността у нея. Но нищо не успя да задържи вниманието й задълго.

Джак изми джезвето и внимателно го постави обратно на мястото му. Изглеждаше уморен и нищо чудно. Беше се въртял и мятал през цялата нощ.

— Защо днес не си останеш вкъщи? — каза тя. — Можем да излезем да обядваме. И може би да се разходим по плажа. Или да отидем да пазаруваме за Коледа в града. Всички магазини са украсени.

— Прекалено е студено.

Тя не знаеше какво друго да каже. Някога не би имало значение дали навън вали дъжд или сняг. Смисълът беше в това да са заедно. А сега дори времето заставаше между тях. Той застана до нея, докосна я по рамото и нежно каза:

— Съжалявам.

Срамът в погледа му почти я разчувства. Върна я обратно във времето. За секунда тя видя в мъжа, застанал до нея, момчето, в което се беше влюбила преди толкова много години.

— Ще имаш и друга възможност, Джак.

— Обичам те, Бърди.

Този път наистина го мислеше.

— Аз също те обичам.

— Тогава защо това не е достатъчно?

На Елизабет й се прииска да извърне поглед.

— Какво искаш да кажеш?

— Хайде, Бърди, нали винаги си искала да говорим за това? Вечният, изгарящ въпрос: „Какво не е наред при нас?“ Е, сега аз те питам. Защо онова, което още имаме, вече не е достатъчно?

— Иска ми се да беше.

— Не трябва да е толкова трудно — каза той толкова тихо, че тя трябваше да напрегне слух, за да го чуе.

Нейните следващи думи наистина имаха значение. Те толкова рядко се осмеляваха да се доближат до истината за нещастието си. Но тя не можеше да си представи да прояви честност и да каже: „Страхувам се, че вече не се обичаме“.

— Знам — беше всичко, което успя да произнесе.

Раменете на Джак се отпуснаха, устните му се свиха.

— Ти ме изтощаваш, Елизабет. — Отдръпна се от нея. — Оплакваш се и мърмориш колко си нещастна, но когато най-после се опитам да го обсъдя с теб, избягваш въпроса.

— Не съм казала, че съм нещастна. — Веднага й се прииска да не беше излъгала, а да беше казала истината. Но въпросът, който се канеха да повдигнат, беше толкова… голям и зловещ, че тя се уплаши.

— Разбира се, че не. Ти въобще рядко казваш нещо.

— А защо да го правя? Ти и без това не ме слушаш. Гледаха се втренчено един друг. Никой от двамата не беше сигурен докъде ще ги доведе този разговор. Мълчанието се преплиташе със страха, че един от двамата ще признае истината.

— Добре тогава — каза Джак накрая. — Отивам на работа. Може би днес ще успея да отразя голямото събитие.

Тези думи върнаха спокойната и удобна рутина на живота им. Джак се опита, но отново не успя да промени нищо.

Джак стоеше пред стадиона и мръзнеше. Леден вятър се вихреше над паркинга и повдигаше листа и по-дребни боклуци.

— Ето и предаването, което очаквате — каза той и се усмихна на камерата с една от своите заучени ведри усмивки. — Двата отбора, които тази година се състезават за първото място в щата в групата на момчетата. Те може и да са малки на години и ръст, но не им липсват нито решителност, нито дух. От Портланд предава Джаксън Шор.

В мига, в който светлината на камерата угасна, той хвърли микрофона към оператора.

— По дяволите, тук е непоносимо студено — каза и закопча палтото си догоре. Махна набързо за довиждане и побърза да се прибере на закрито. Можеше и да почака да го откарат, но техниците се бавеха с прибирането на оборудването.

Щом веднъж влязоха на топло в помещенията до съблекалните, едно, от които беше отредено за него, той седна зад евтиното си метално бюро и се опита да измисли какво да прави. Нищо не му дойде наум. Стана и отиде до прозореца. Денят беше абсолютно сив. Дъждецът беше толкова дребен, че почти не се забелязваше с просто око. Мокрите тротоари отразяваха червените и зелените светлини на светофарите.

Винаги можеше да отиде до колежа и да види как вървят работите при „Дъ дакс“, но техният баскетболен отбор не беше особено обещаващ.

Може би щеше да излезе нещо от „Трейл Блейзърс“…

На вратата се почука.

— Влез! — извика той, но не се осмели да се обърне. Знаеше, че ще се наложи да вдигне поглед към влезлия, но понякога му бяха необходими повече от няколко секунди, за да извика на лицето си заучената приветлива усмивка.

— Мистър Шор?

Обърна се. Беше Сали Незнамкояси, една от новите помощнички. Беше млада, красива и амбициозна. Беше разпознал амбицията в нея още първия път, когато я видя. Като я гледаше сега, видя в очите й оживление и желание за живот, които го накараха да се почувства още по-уморен.

— Какво мога да направя за теб?

— Исках да ви благодаря за вторник вечер.

Джак се замисли за миг.

— О, да. Барът „Бриджпорт“. — Някои от продуцентите и операторите щяха да излизат след работа. В последната минута Джак беше поканил Сали.

Тя му се усмихна и той за миг остана хипнотизиран от тъмните й очи.

— Наистина беше много мило, че ме поканихте.

— Реших, че за теб ще е добре да бъдеш малко в компанията на продуцентите. Не е лесно да се пробие в този бизнес.

Тя се приближи една крачка.

— Бих искала да върна услугата.

— Окей.

— Дрю Грейлънд.

Той не знаеше какво да очаква, но със сигурност не беше очаквал това.

— Центърът на „Пантерите“?

— Малката ми сестра беше на парти с него в събота вечер. Каза, че пиел големи количества алкохол и вземал всякакви наркотици и че завел момиче в стаята си. Когато излязло, момичето плачело и дрехите му били разкъсани. По-късно същата вечер пиян шофьор блъснал куче на „Каскейд стрийт“. Говори се, че карал Дрю и че полицията от района на кампуса прикрива случилото се. В четвъртък е голямата игра за UCLA, нали знаеш.

Джак никога през живота си не беше получавал толкова ценна помощ.

— Това може да се окаже голямо.

Позволи си да отпусне въображението си само за секунда — национална история, отразяване от всички големи медии, лицето му по всички телевизии в Америка. И Хенри, водещият всички големи новини, изгонен от града. Ваканция по плажовете на Австралия, нищо по-малко.

— Мога ли да ти помагам в отразяването на случая? — запита Сали.

— Разбира се. Трябва да видим дали онова момиче ще повдигне обвинения срещу него. Не можем да разчитаме на клюките от кампуса.

Сали отвори малък бележник и започна да си води бележки.

— Ще говоря с директора на новините. А ти ще работиш върху въпросите и следите. Ще започнем с полицията, отговорна за района на кампуса. Да се срещнем във фоайето след… — Той погледна часовника си. Беше дванайсет и четирийсет и пет. — Половин час, окей?

— Чудесно.

— И благодаря, Сали.

— Който дава и получава, Джак.

Когато тя вдигна поглед към него и му се усмихна широко, той почувства прилив на старата си самоувереност.

Като се прибра у дома, Елизабет беше уморена като старо куче. Срещата в библиотеката беше продължила по-дълго от определеното, групата, в която участваше, се събра с час закъснение, а дърводелецът, при когото се беше отбила, искаше прекалено висока цена, за да й е от полза.

Изтощена, тя хвърли дамската си чанта върху масата в кухнята и отново излезе навън — на верандата. Седна в люлеещия се стол. Равномерното движение на стола и поскърцването — напред-назад, напред-назад — успокоиха обтегнатите й нерви.

Безкрайният бронзов океан се простираше пред нея. Гъстата зелена морава, още влажна след следобедния порой, блестеше на намаляващата слънчева светлина. Два огромни и стари папратови храста, чиито клони бяха уморено сведени надолу, образуваха съвършената рамка за картината.

През главата й отново премина мисълта, която започваше със: „Само ако…“ Тя мигновено я отхвърли. Дните, в които рисуваше, бяха отдавна отминали. Но ако не бяха, ако не беше позволила на някогашната си страст да изстине, щеше да нарисува това тук.

Някъде наблизо високо се обади птичка. Сигурно беше някоя дебела врана, която й се сърдеше, без съмнение, че е навлязла в територията й.

Но това беше нейното място, нейната утеха. От всяка от тристате луковици, които беше засяла в градината, до дъсчената ограда, която сама беше издигнала и боядисала, до всяка мебел вътре в къщата. Всеки квадратен инч от тази недвижима собственост отразяваше мечтите й. Независимо колко нещастна или стресирана се чувстваше, можеше да излезе на тази спокойна веранда, да гледа океана и да е в покой със себе си. Гледаше как златистото слънце бавно потъва във все по-тъмното море, после се изправи и влезе вътре. Беше време да приготви вечерята.

Тъкмо влезе в къщата и телефонът иззвъня. Тя вдигна слушалката.

— Ало?

— Хей, скъпа, с какво се занимава днес?

Елизабет се усмихна, въпреки че беше изтощена.

— Хей, Мег. Хубаво е да те чуя. — Тя се отпусна на фотьойла, марка „Уеджууд“, чиято тапицерия беше на райета в синьо и жълто, и вдигна краката си на табуретката. — Какво става при теб?

— Днес е четвъртък. Исках да ти напомня за срещите на онази група.

Жените, на които липсваше страст. Усмивката на Елизабет се стопи.

— Да. Помня — каза тя, макар да не помнеше.

— Отиде ли?

Как ли не? Да влезе в стая, пълна с непознати, и да признае, че не води сексуален живот със съпруга си?

— Не, всъщност не. Не е в стила ми.

— И какъв точно е твоят стил?

От това болеше.

— Използваш гласа, с който говориш като адвокат.

— Какво ще правиш тази вечер? Ще подреждаш чекмеджето с подправките? Повярвай ми, Бърди, някой ден ще се събудиш, ще си на шейсет и няма да помниш кога за последен път си била щастлива.

Елизабет нямаше отговор. Същият грозен сценарий беше хрумнал и на нея. Всъщност често си мислеше за това.

— Ако отида — имай предвид, че още не съм се предала, — как ще ми се стори?

— Като задушевен разговор между близки приятелки. Те вероятно ще говорят за това, какво е да се чувстваш изгубен по средата на пътя на живота.

Не звучеше толкова лошо. Тя си представяше светата Инквизиция. Може би и изтезания.

— А аз ще трябва ли да говоря?

— Не, Марсел Марсо, можеш да седиш там непоклатима и безчувствена като скала.

— И наистина ли мислиш, че ще ми помогне?

— Нека го кажем така — ако не отидеш тази седмица, следващата седмица ще превърна живота ти в такъв ад, че до другия четвъртък ще се молиш да отидеш.

Елизабет се усмихна. Преди години, когато Мегън страдаше и минаваше през ужасните мъки на развода, Елизабет се държеше с нея по същия начин. Безсърдечна любов? Понякога се налага някой приятел да ти влее сили, да.

— Добре, ще отида.

— Обещаваш ли?

— Ухапи ме.

— Искам да го чуя, обещаваш ли?

Това можеше да продължи цял ден.

— Обещавам. Няма ли някой измъчен татко, когото трябва да утешиш?

— Не, но имам среща. Той е италианец. Джулиано.

Говориха още двайсет минути за липсата на любов в живота на Мегън, после затвориха. Елизабет си наля чаша вино и извади малко пилешки гърди от хладилника. Докато те се размразяваха в микровълновата фурна, тя провери дали има съобщения на телефонния секретар. Имаше. От по-малката й дъщеря, Джейми, и едно от Джак. Той казваше, че е по следите на голяма история и че ще се прибере късно.

— Той е на ваше разположение, фенове на спорта — каза тя на глас. Още едно „доказателство“, че е полудяла — говореше сама на себе си. — А аз ще отида на онази среща.

Взе душ и влезе в стаята гардероб. Втренчи поглед в грижливо подредените си дрехи. Повечето от тях бяха ярки и богати на цветове: ръчно боядисани шалчета, плетени на ръка пуловери и щамповани коприни. Обичаше изкуството във всичките му форми. Още откак беше тийнейджърка, непрекъснато й правеха комплименти за модния й вкус. Но сега нищо от това не й помагаше. Последното, което искаше, беше да изпъква сред тълпата.

Погледнете там. Жена, която отдавна не е изпитвала страст.

След няколко неуспешни опита избра шоколадовокафяви вълнени панталони и кремаво кашмирено поло. Реши да не слага колан. И без това онези, които бяха най-добри, не й ставаха от години. Положи внимателно грима си, после прибра правата си руса коса (като същевременно забеляза, че се нуждае от боядисване) на френска плитка. Свали сребърните обеци с тюркоазен камък, които обикновено носеше, и сложи перлени топчета, след което внимателно се погледна в огледалото.

— Съвършено. — Изглеждаше наистина много елегантно.

В шест остави бележка на Джак на плота в кухнята, просто в случай, че той се върне преди нея. Този жест щеше да отиде напразно, разбира се. Като се имаше предвид как той се оправяше с нещата вкъщи, тя щеше да е изкарала критическата възраст, преди той да я е открил.

След двайсет и пет минути колата й спря на паркинга.

Общинският колеж беше построен през късните седемдесет години на двайсети век и това му личеше. Бетонни стени поддържаха равен оранжев метален покрив. Голи дървета се редяха от двете страни на алеята и придаваха на кампуса странно тъжен вид. По уличните лампи висяха скъсани гирлянди и други украшения, останали след празниците, и шумоляха на лекия вятър.

Елизабет стисна здраво чантата си под мишница и продължи да върви. Докато вървеше по вътрешните коридори, изпита радост, че е обула удобни обувки с нисък ток. Стъпките й бяха приглушени и почти безшумни. Никой нямаше да е чул нищо, ако решеше да се върне незабелязана.

Най-после стигна до стая 106. За нещастие, на вратата нямаше прозорче и нямаше как да надникне вътре и да намери някаква причина да промени решението си.

Отвори предпазливо. Без да си позволи да се поспре, влезе вътре.

Беше обикновена, малка класна стая. По зелената дъска, изтрита небрежно, бяха останали част от задачите по математика. В средата на стаята бяха подредени в полукръг метални столове, някои от които бяха празни, а на други седяха нервни на вид жени. На една маса вляво, застлана с бяла покривка, имаше кафе машина и табла със сладки.

— Не се срамувайте. Елате.

Изненадана, Елизабет се завъртя рязко и откри, че почти е опряла нос до този на изненадващо красива жена, облечена в яркочервен костюм. На ревера на сакото й имаше табелка с името: САРА ТЕЙЛЪР.

— Аз съм Сара — каза жената и се усмихна ведро. — Добре дошли на нашата среща.

Елизабет не успя да се усмихне.

— Аз съм Елизабет.

Сара я докосна по рамото, после леко го стисна, за да я окуражи.

— Всички са нервни в началото. — Обърна се към другите жени. — Шарлот, защо не поздравите нашия най-нов член?

Елизабет изпадна в паника. Тя всъщност не беше член, нали? Шарлот, едра жена, облечена в черни велурени панталони и зелен пуловер, вече се приближаваше към нея.

— Здравей — каза Шарлот простичко. — Добре дошла в групата. Ела.

Тя хвана Елизабет за лакътя и я поведе към столовете. Елизабет седна. До нея беше дребничка жена с живи очи, облечена в дънков костюм и с оръфани каубойски ботуши.

— Аз съм Джой — каза тя и се усмихна лъчезарно. — Съпругът ми ме изостави, за да се присъедини към една рок група. Свири на хармониката. Можете ли да повярвате? — Тя се засмя. — Групата се нарича „Дог бойс“ — момчетата кучета. А аз ги наричам „Дог шитс“ — кучешки лайна — макар и не пред децата.

Елизабет сковано кимна с глава. Джой продължи да говори, като през цялото време се усмихваше. Другите жени си говореха по две или три за съвсем обикновени неща. За учебните програми на децата, за бившите си съпрузи, за безперспективни работни места и за издръжката на децата. Гласовете им се сливаха в непрестанен поток. В стаята влязоха още жени и заеха местата си в полукръга. Някои от тях се включиха в разговора. Други, като Елизабет, седяха мълчаливо.

Най-накрая Сара затвори вратата и зае мястото си в средата на групата.

— Добре дошли, дами. Приятно ми е да видя толкова много лица днес. Това е групата на жените, които подкрепят страстта. — Тя се усмихна. — Не се тревожете, макар да звучи еротично, няма нищо такова.

Тази забележка беше последвана от смях, но някои от жените се смееха нервно.

— Нашата цел е да си помогнем една на друга. Имаме нещо общо и това е чувството за загуба. Стигнали сме определена възраст и сме открили, че сме пропуснали важна част от живота си. Поради липса на по-добра дума, аз наричам липсващия елемент страст. А нашата цел е просто да споделим чувствата си с други жени, които ще ни разберат. Заедно можем да бъдем силни. Да започнем с това всяка от нас да сподели с другите по една своя мечта. — Обърна се към седналата до нея жена. — Била си тук и преди, Мина. Защо не започнеш ти?

Мина, дебела, червенокоса, възрастна жена, облечена в домашна полиестерна рокля на цветя, изглеждаше напълно спокойна и отпусната.

— Започнах да идвам на тези срещи преди около шест месеца, когато на съпруга ми Бил беше поставена диагноза Алцхаймер. — Тя поклати глава и цъкна с език. — Ужасно е да загубиш някого, когото си обичал, по този начин. Както и да е, обещах на дъщеря си, че ще дойда на срещата. Не можех да си представя, че ще открия тук някаква страст, но сега посещавам курсове по шофиране. На вас, по-младите, това сигурно не се струва кой знае какво, но на мен ми дава нова свобода. Следващата седмица ще бъде последният ми изпит. Надявам се, че следващия път ще дойда тук сама с колата.

Групата заръкопляска и Мина се изкикоти щастливо. Когато стаята утихна, започна да говори следващата жена.

— Казвам се Фран. Съпругът ми избяга със секретарката си. Единствената страст, която имам напоследък, изглежда, се върти около купуването на пушка. За нещастие, не мога да реша кого от нас двамата да застрелям. — Тя се усмихна нервно. — Това беше шега.

Сара се наведе напред.

— Какво обичаш да правиш, Фран?

— Обичах да бъда съпруга. — Тя направи пауза и сви рамене. — Приятелките ми се държат с мен така, сякаш съм болна от фатална болест. Този път е единственият от седмици насам, когато излизам от къщи. Препоръча ми го адвокатката по развода, но не виждам как можете да ми помогнете.

— Ние всички разчитаме на това — каза Джой. Другите измърмориха нещо в знак на съгласие.

— Помисли си за това, Фран — каза Сара. — Какво би правила, ако знаеше, че не можеш да се провалиш? Отговори бързо. С една дума. Без да мислиш, че нещо е невъзможно.

— Да пея. — Самата Фран като че ли беше изненадана от отговора си. — Някога пеех.

— Аз пея в един женски хор — каза Мина. — Пеем в домовете за възрастни хора и болниците. Винаги търсим нови членове.

— О, не съм казала, че съм добра певица.

Мина се засмя тихичко.

— Пеем на хора, които ползват слухови апарати. Наистина, ела при нас. Много е забавно.

Фран изглеждаше несигурна.

— Ще си помисля.

Няколко жени заговориха едновременно. Много от тях, както изглеждаше, бяха открили у себе си стремеж към неща, които ги изненадваха. Летене, парашутизъм, маратон. По общо съгласие решиха, че всяко хоби би било добър старт.

— Точно затова сме тук — каза Сара. — Да откриете своята страст, нещо, което ще правите не заради парите или успеха. Трябва да намерите истинското си „аз“. Онова, което сте заровили дълбоко заради нуждите на другите, на хората около вас. Фран, може и да се изненадаш колко много може да ти донесе нещо толкова малко като присъединяването към хора.

Тя кимна на жената, седнала до Фран. Жената замърда нервно с пръсти, а после потри длани една в друга. Беше висока и слаба, облечена в черно, може би на четирийсет години. Беше изрусила косата си толкова силно, че тя имаше цвят на слама, но корените й бяха смолисточерни.

— Аз съм Ким. Когато онова лайно съпругът ми ме изостави заради жена, която още носи скоби на зъбите, аз започнах да пия. Повярвайте ми, това се превърна в моята страст. От три месеца вече съм трезвеничка, но съм жадна през цялото време. Нямам идея с какво да заменя алкохола. Майка ми чула за тази група по телевизията и ме накара да обещая, че ще дойда. И така, ето ме тук.

— Какво правиш през свободното си време? — запита я Сара.

Ким подръпна едната от двете си дълги сребърни обеци.

— Аз имам само свободно време. Той ми остави много пари. Боядисах си косата и си направих татуировка. Това са положителни стъпки напред, не мислите ли? — Тя не се усмихваше. Но зад силния черен грим, очите й приличаха на дълбоки басейни, пълни с болка.

— Би могла да си намериш работа — каза някой. — И да печелиш собствени пари.

— Повярвай ми — сряза я Ким, — аз съм спечелила онези пари. Освен това, какво бих могла да правя? Напуснах колежа, за да се омъжа и да отгледам дъщеря си, която сега е на шестнайсет и мисли, че аз съм се смахнала от мъка. Доброволният труд за благотворителни организации и тежката работа да поддържаш с хвалби егото на съпруга не са ме квалифицирали кой знае колко. Не мога да се видя облечена в келнерска престилка да казвам всеки ден: „Искате ли пържени картофи към яденето?“

— Сигурно има нещо, което те интересува.

Ким се облегна назад. Барабанеше с пръсти по черния си панталон, все едно че свиреше на пиано.

— Не, нищо. Съжалявам. — Вдигна поглед. — Отмъщението брои ли се?

Групата замълча. Сара каза:

— Може би, ако просто слушаш тази вечер, ще престанеш да се страхуваш толкова.

— Аз не се страхувам.

Ким бръкна в дамската си чанта и извади пакет „Вирджиния слимс“. Когато осъзна какво е направила, напъха цигарите обратно. Сара се наведе напред.

— Точно сега си в пустинята и умираш от жажда, но се страхуваш да потърсиш вода. Само не се предавай, Ким. Рано или късно, ще стигнеш до онази точка, когато е по-страшно да не правиш нищо, отколкото каквото и да е. Тогава ще протегнеш ръка към нас.

Ким изгледа Сара с едва скрито презрение. Сара остави тишината да продължи още минута, после кимна на жената, седнала до Ким. Тя незабавно започна да говори. След нея заговори друга, после трета, четвърта.

И изведнъж Елизабет разбра, че е дошъл нейният ред. Всички я погледнаха. Мег беше казала да седи като скала, ха! Щеше да прилича на идиот, ако мълчеше. Пое си дълбоко дъх.

— Аз съм Елизабет. Обикновена домакиня с две пораснали дъщери. Стефани е почти на двайсет и една, Джейми е на деветнайсет. Не съм разведена, нито съм вдовица, нито пък изоставена. Всичко, което не върви в живота ми, е по моя вина.

— Вината не е това, което ние търсим — каза Сара. — Интересува ни какво искаш от живота. Мечтите ти, Елизабет.

Елизабет знаеше, че ако не отговори, редът ще е изгубен завинаги.

— Някога рисувах. — За нейна изненада, болеше, когато думите бяха произнесени на глас.

— Аз работя в магазин за стоки, свързани с изкуствата. „Пикчър пърфект“ на „Чадуик“ — каза една от жените. — Отбийте се при мен тази събота и ще ви помогна да изберете всичко, което ви е необходимо.

Елизабет имаше предостатъчно материали. Боите и четките бяха последното, от което имаше нужда. А и дали тази група за подкрепа можеше да я накара да вземе решение?

— Няма смисъл, наистина.

— Не се страхувайте — каза Сара. — Купете си бои и да видим какво ще се случи.

— Ти си късметлийка — каза Джой с глас, пълен с копнеж. — Ти всъщност имаш страст в живота. Аз идвам на срещите от месеци и все още нямам представа, какви са желанията ми.

— Иска ми се да можех да рисувам — добави друга жена.

Елизабет огледа лицата около себе си. Те вярваха, че това тук й помага. А всъщност то я караше да се чувства по-зле.

— Разбира се, бих могла да опитам — каза тя само за да сложи край. — И вероятно отново ще ми е забавно.

Помисли си, че жените са готови да танцуват и брейк от радост. С изключение на Ким, която просто седеше, облечена в траурно черно, и гледаше Елизабет с всезнаещ поглед.

Глава 4

През следващата седмица Джак и Сали прекарваха по осемнайсет часа в преследване на голямата история. Отиваха в офиса рано — Джак излизаше от къщи много преди слънцето да е изгряло — и оставаха до късно. На два пъти той дори спа на дивана в офиса.

Интервюираха дузина хора, разгледаха безброй следи и се опитаха да минат през не една затворена врата. Намеци, анекдоти, клюки — такива намериха в изобилие. При всички случаи, Дрю беше долнокачествена стока, а и не беше особено умен при това, имаше изключително високо мнение за себе си и почти пълно пренебрежение към чувствата на околните. Притежаваше още непоклатима вяра, че обществените правила и закони не се отнасят до него. С други думи, беше истинска досада.

Беше също така най-видният атлет на Орегон и най-добрият баскетболист в щата през последните две десетилетия. Общото мнение беше, че той може да изведе отбора до техния първи сезон в NCAA.

Едва ли беше изненада, че никой от отбора не искаше да говори с тях. Не искаха да си отворят устата дори за да произнесат по едно „без коментар“. Треньорът по баскетбол не можеше да бъде открит през цялата седмица. И като че ли никой не беше видял инцидента с момичето, освен сестрата на Сали. Накратко, нямаха доказателства. Никой не харесваше Дрю Грейлънд, това беше ясно, но никой не искаше и да изрече дума против него.

След още един безплоден ден, Джак и Сали отидоха да вечерят в местното заведение. Седнаха в помещението, което беше слабо осветено и тихо.

— А сега — какво? — запита Сали.

Джак вдигна поглед от бележките, разпръснати по масата. Беше изненадан да открие, че мястото е почти безлюдно. Когато идваха да вечерят преди, като че ли всяка маса беше заета.

— Мисля, че е време за по едно питие. — Той вдигна ръка и направи знак на келнера.

Той бързо отиде при тях и издърпа молива иззад ухото си.

— Какво да ви донеса, мистър Шор?

Джак се усмихна уморено и за първи път пожела да не бяха го разпознавали. Като че ли искаше да се напие.

— Два коктейла „Маргарита“.

— Добре.

Келнерът се върна след няколко минути с питиетата. Джак отпи от своето и отново втренчи поглед в бележките. Гледаше ги вече от час с надеждата да забележи нещо, което е пропуснал. Името на някого, с когото още не е говорил. Нямаше ни най-малка представа, какво да предприемат оттук нататък. Онова, което знаеше със сигурност, беше, че се е провалил. Отново. И този път беше повлякъл със себе си и Сали с живите очи.

— Хенри ще се върне от Австралия утре. Може би трябва да отнесеш историята до него.

— Ние ще хванем тази история, Джак. Ти и аз.

Нейната увереност като че ли никога не се разколебаваше. След всичките задънени улици и „без коментар“, тя продължаваше да вярва в Джак. Не можеше да си спомни кога беше последният път, когато някой беше демонстрирал такава вяра в него.

Погледна я. Дори сега, когато нещата вървяха толкова зле, черните й очи блестяха оптимистично. И защо не? Тя беше на двайсет и шест години. За нея животът едва сега започваше, щяха да минат години, преди да опита горчивия вкус на разочарованието.

На нейната възраст, той беше същият. След три звездни години в UW и онова удивително спечелване на купата „Хайсман“ го продадоха за първи път — на губещ отбор, който отчаяно се нуждаеше от него. Зад доста неефективна защитна линия, той трябваше да си скъсва задника просто за да остане жив, но играеше упорито и се раздаваше от все сърце. След три години „Джетс“ го купиха обратно.

Онази беше първата от неговите златни години.

През четвъртия мач на неговия първи нюйоркски сезон последният защитник, който започна сезона, се нарани лошо и дойде мигът на Джак. Той направи три тъчдауна в онзи мач. В края на сезона никой не помнеше името на онзи защитник, когото той беше заменил. Роди се Джампинг Джак Флеш. Тълпите крещяха като омагьосани името му, камерите снимаха всеки път, когато той минаваше. И той поведе отбора към спечелването на Суперкупата. По този начин се създаваха легендите. Няколко години той беше суперзвезда. Герой.

После го удариха лошо.

Край на играта. Край на кариерата.

— Джак? — Гласът на Сали го върна отново в задимения бар. Беше се отнесъл някъде другаде за секунда. — Какво се е случило с теб?

Той въздъхна. Ето отново.

— Когато бях малко момиченце…

О, Господи!

— Татко и аз гледахме футбол заедно. Ти беше любимият му играч. Той коментираше всяко твое движение, анализираше всеки твой пас. Бях на единайсет, когато той умря от рак. И когато си спомням онези дни, винаги мисля за футбола. Всеки ден след училище сядах до неговото легло в болницата. През уикендите гледахме мачовете заедно. Мисля, че така ни беше по-добре, отколкото да разговаряме. — Тя го погледна. Трябваше й секунда, за да се усмихне. — Той винаги казваше, че ти си най-добрият защитник, а ето, че сега си в Портланд, Орегон, в новинарското предаване с най-нисък рейтинг. Какво се случи?

Всички му задаваха този въпрос, рано или късно. Как загуби всичко? Той винаги отговаряше по един и същи начин.

— Знаеш, че контузих коляно.

Тя се наведе напред и го загледа нетърпеливо.

— Има и още нещо, нали?

Изведнъж този момент стана опасен — бавно, съзнателно плъзгане към ръба на интимността. Той знаеше по-добре, разбира се. Всеки мъж на неговата възраст го знаеше, но той беше самотен от дълго, дълго време, а точно сега този товар му изглеждаше по-тежък отвсякога.

— Пътуването надолу започна в болницата.

Удивително, той й разказа всичко — как беше привикнал към болкоуспокояващите и беше проиграл своя шанс в „Мъндей найт футбол“.

Всичко се отрази обратно като шепа счупено стъкло — само остри ръбове и отразена светлина. Знаеше, че ако стисне прекалено силно, ръката му ще започне да кърви, но не можеше да се спре. Толкова упорито се беше старал да се преструва, че футболът не е от значение, но той беше неговият живот. Без него, неговите дни и нощи бяха като зле заснети сцени от черно-бял филм. Беше си помогнал да забрави с хапчета и алкохол. Неговите ексцеси бяха станали легендарни. От златно момче се превърна в животно, което ходеше от парти на парти. Имаше дълги периоди от време, които дори не си спомняше.

Но си спомняше Злополуката. Беше късно или рано, зависи от перспективата, студена и снежна нощ. Не биваше да шофира в такова време, не и след дългата нощ, прекарана в пиене в селото Вангард. Но закъснялата преценка на събитието не можеше да помогне. Онова, което си спомняше, беше високото и зловещо скърцане на гуми и мирисът на изгоряла гума.

— Не съм наранил никого — каза той тихо, но не това беше важното. — Агентът ми успя да скрие всичко от пресата, но с кариерата ми и без това беше свършено. След такова петно единствената работа, която успях да получа, беше в местната станция в Албъкърк. Издигането нагоре беше много бавно и мъчително.

Погледна Сали и разбра, че нещо се е променило между тях. За първи път тя виждаше по-далеч от Джаксън Шор, футболната легенда. Виждаше мъжа, който се криеше вътре. Опита се да извърне поглед. Не можа. Тя го докосна по ръката.

— Тази история ще направи кариерата и на двама ни.

Докосването й беше като електрическа искра. Застави се да сведе поглед към книжата, разпръснати между тях. Думите изпъкваха без значение и несвързани. После забеляза нещо.

— Кампусът ще бъде затворен днес заради зимната ваканция.

— Знам.

Трябваше да направи нещо. Всичко беше по-добро от това да седи тук, изпитал внезапно болезнено желание за жена, която не можеше да има.

— Какво ще кажеш да се върнем обратно и да се разходим с колата из него? Администраторите и персоналът ще са си отишли. Може би някой ще проговори, когато охраната не е наоколо.

— Струва си да опитаме.

Джак плати сметката и потеглиха. Когато стигнаха в капмуса, опитаха на всичките обичайни места, потърсиха всичките си предишни източници. Направиха така, че да е невъзможно да ги игнорират и лесно да ги намерят.

Нищо.

Накрая спряха на паркинга и останаха в колата под силната светлина на уличната лампа. Сребрист дъждец падаше като мъниста върху предното стъкло.

— Предполагам, че това е краят — каза той най-после и протегна ръка към ключовете. Един поглед към таблото му каза, че е един след полунощ. След няколко часа трябваше отново да отиде на работа.

Почукване по стъклото накара и двамата да подскочат.

Джак свали прозореца. Там, застанал максимално близо до вратата, стоеше униформен полицай — мъж, когото и преди се бяха опитвали да интервюират. Сали незабавно протегна ръка към бележника и го отвори на една празна страница.

— Търсите калта, с която да оплескате Дрю Грейлънд? — прошепна полицаят.

— Да. Чухме, че сте го глобили за шофиране в нетрезво състояние миналата събота вечер.

— В това няма нищо ново. Тези спортисти се измъкват дори след убийство. Писна ми от това. Имам дъщери, знаете ли?

— Можете ли да потвърдите, че Дрю е бил арестуван в събота вечер?

Полицаят се засмя.

— Арестуван? Съмнявам се.

— Как се казвате?

— Марк Лундберг.

— Можем ли да ви цитираме по време на записа?

Човекът поклати глава.

— Имам две деца, които трябва да храня. Не мога да започна такава борба. Не мога да направя нищо повече от това. Ето. — Той пъхна един плик през отворения прозорец.

Джак сведе поглед към плика. По него нямаше абсолютно никакви знаци. Когато отново погледна навън, от Лундберг нямаше и следа. Джак отвори плика и извади съдържанието. Прегледа го набързо и възкликна:

— О, мили Боже…

— Какво е? — запита Сали, повишила леко глас заради едва сдържаното нетърпение.

— Рапортите по инцидента. Четири жени са обвинили Дрю в изнасилване.

— И никога не е бил арестуван?

Той се обърна и я погледна.

— Никога.

Елизабет за последен път провери списъка със задачите си.

Да пусна колетите.

Да взема дрехите от химическото чистене.

Да се обадя да спрат доставката на мляко.

Да сменя батериите в противопожарната инсталация.

Да потвърдя местата.

Всичко беше свършено. По това време утре тя ще бъде в къщата на татко си, а дъщерите й и семейството й ще са около нея, за да отпразнуват една старомодна Коледа.

След като още веднъж обходи къщата, защото тя беше нейната главна грижа, тя грабна дамската си чанта и тръгна към колата.

Но когато излезе на верандата, от сивото небе се посипа „звезден дъжд“. Или поне така го нарекоха по местната радиостанция. На тази вълшебна светлина нейният двор приличаше на отдавна забравен кът от омагьосана гора. Втренчи поглед в циментовите павета, които, като белите камъчета на Гретел, стигаха чак до края на нейната собственост. Те като че ли я канеха да продължи напред.

Вместо това, тя се качи в колата.

Стигна до Портланд за кратко време. Поне веднъж не валеше и улиците на града бяха тихи и безлюдни. Тя предполагаше, че това е тъжният начин, по който времето се отразява на всичко. В минали години тези същите улици бяха препълнени с хора, които пазаруваха за празниците. Миналата година й се наложи да чака почти час в „Майер и Франк“ в отдела, където опаковаха покупките, а тази година въобще нямаше опашка.

Като стигна телевизионната станция, паркира в отделението за посетители на подземния паркинг и отиде до фоайето.

— Здравей, Елинор — каза тя на рецепционистката, която имаше обеца на носа. — Весели празници.

— Здравейте, мисис Шор. Не празнувам Коледата — прекалено е комерсиализирана. Но все пак ви благодаря. Желая ви същото.

Елизабет сдържа усмивката си. Не беше толкова общителна и когато беше млада. Докато някои от съученичките й се събираха и прекарваха дълги нощи в „В & О Еспресо“ на „Капитол Хил“ и спореха за безредиците в Иран, тя се оттегляше и тихо се отдаваше на рисуването.

В ретроспекция, си пожела да се беше бунтувала малко повече. Ако беше носила обеца на ухото или си беше направила татуировка, можеше да й се отрази добре. Не се знаеше какво може да се отрази добре на жена като нея.

Качи се горе и намери офиса на Джак празен. Хвърли тревожен поглед на часовника си и забърза към студиото. И там имаше по-малко хора, отколкото обикновено — вероятно минимален състав заради празниците.

Джак седеше зад голямото бюро и беше под светлините на камерите. С пълен грим беше красив като филмова звезда. Както обикновено. И неочаквано тя си помисли, че това не е честно. Не можеше той да изглежда все още млад, докато нейната младост си отиваше безвъзвратно.

„… В неговото изключително предаване, говореше той. Канал 6 е открил доказателства за сексуално насилие от центъра на “Пантерите"_ Дрю Грейлънд. През изминалите две години четири жени са подали оплаквания срещу мистър Грейлънд. Полицаите, отговорни за кампуса, не са предали жалбите на полицията в Портланд или така твърди шефът на полицията Стивън Ландис. Директорът на „Олимпик юнивърсити“ Бил Сийгъл днес нямаше никакви коментари, когато му изложихме случая. Каза само, че, доколкото той знае, срещу Грейлънд няма криминални обвинения. Треньорът Ривърс потвърди, че неговият център звезда ще започне сезона в UCLA следващата седмица. Ние ще продължим да разследваме тази история и ще ви предоставяме всяка налична информация"_.

Джак се усмихна на жената, седнала до него зад бюрото. Те размениха няколко думи, после Джак свали микрофона си и се изправи. Докато пресичаше стаята, забеляза Елизабет и се усмихна широко. Сграбчи я за ръката и я поведе към офиса. Когато влязоха, се засмя високо и затвори вратата с ритник след тях.

— Можеш ли да повярваш, Бърди? Направих го. — Пак се засмя. — По тази история работих през изминалата седмица. Ако имаме късмет, ще я излъчат дори по националната мрежа. — Грабна я в прегръдките си и я повдигна от земята.

Тя се засмя заедно с него. Никой не можеше да постига успехи като нейния съпруг. Винаги беше така. В добрите времена, Джак приличаше на мощна река, която помита всичко по пътя си.

Той я пусна обратно на пода и я погали нежно по гърба. Гледаха се право в очите, усмивките им бавно изчезнаха. След дълга и неловка пауза, тя каза:

— Самолетът ни тръгва след два часа.

Джак смръщи вежди.

— Ще заминем утре.

Кучи син. Отново го направи. Тя се гордееше, че се владее, когато простичко каза:

— Не. Ще заминем днес. Декември, двайсет и втори.

— По дяволите!

— Чантите ти са в колата, не се тревожи. Опаковала съм всичко. Ти трябва само да ни закараш до летището.

Вратата на офиса се отвори шумно. Млада жена в сива плетена рокля и високи до коленете ботуши буквално влетя в стаята.

— Няма да повярваш! — каза тя, устремила се напред. Прекоси стаята до половината, преди да забележи, че Джак не е сам. Спря се и се усмихна приятно на Елизабет. — Съжалявам, че ви прекъснах. Но новината наистина е страхотна. Аз съм Сали.

Усмивката на Елизабет беше скована и неискрена. Беше прекалено ядосана на съпруга си, за да проявява общителност.

— Здравейте, Сали. Мисля, че се срещнахме на пикника по случай празника на телевизията.

— О… да.

„Очевидно съм направила впечатление“.

— Съжалявам, че ви прекъсвам, Джак, но знаех, че ще поискаш да видиш това. — Подаде на Джак лист хартия. — Още три жени са подали жалби срещу Грейлънд.

— Арестували ли са го?

— Още не. Треньорът Ривърс казал, цитирам: „В нашата голяма страна човек е невинен до доказване на противното“.

— С други думи, Дрю ще играе, докато не затворят вратата на килията след него.

— Точно така. Но ето я наистина голямата новина: току-що се обади едно от нашите момичета. Ще говори с теб. Пред камера.

— Да се срещнем във фоайето след трийсет минути. Ще съставим план на играта.

— Добре. — Като кимна забързано на Елизабет, Сали излезе от стаята. Вратата се затвори пак така шумно след нея.

Елизабет погледна съпруга си.

— Хайде, бейби — прошепна той в ухото й, — знаеш колко много се нуждая от това. Толкова много, колкото и от въздуха, който дишам.

„А твоите нужди са винаги най-важни, нали така, Джак?“ Мразеше се за това, че не може да произнесе думите на глас. На каква възраст щеше най-после да се научи да казва това, което мисли?

— Ще ти се реванширам — обеща той. — И ще съм в къщата на баща ти преди навечерието на Коледа.

Гласът му беше нежен като коприна, съблазнителен. Тя знаеше, че той ни най-малко не се съмнява, че ще получи това, което иска. От нея се очакваше да дава съгласие по всички въпроси и да бъде стабилна опора на разпадащия им се брак. Бяха достатъчно близо един до друг, за да се целунат, но тя не можеше да си представи дали разстоянието между двамата би могло да е по-голямо.

— Наистина ли, Джаксън? — запита го.

— Наистина.

Тези думи й напомниха за всичките години, които бяха прекарали заедно. Тя се запита дали той не ги беше подбрал преднамерено.

— Окей, скъпи. Аз ще тръгна първа.

Той я целуна страстно, после я пусна. Тя залитна назад, изгубила равновесие.

— Обичам те, Бърди.

Искаше й се да отговори, но не можеше. Той като че ли и без това не забеляза. Умът му беше вече последвал младата Сали през вратата.

По-късно, докато вървеше през празния паркинг на телевизионната станция, тя се запита — и то не за първи път — колко пъти може да се огъне една жена, преди да се пречупи.

Елизабет не обичаше да лети сама. Чувстваше се като стрък женско биле в купа с ориз. Биещо на очи и съвсем не на място.

Не каза нито една дума, освен „благодаря“, по време и на двата полета. Просто седя, забила нос в любовен роман.

В агенцията за коли под наем в Нашвил направи разумен избор — среден по размери бял „Форд торъс“ — и попълни документите. Удивително, но никога досега не беше правила това. Винаги стоеше мълчаливо, докато Джак пишеше. Нейната задача беше да пази документите, докато върнат колата.

Когато формалностите приключиха, тя влезе в колата и потегли на юг. С всяка измината миля, нервите й се успокояваха. Беше в своя любим Тенеси, единственото място на света, освен Екоу Бийч, което тя чувстваше като свой дом.

На изхода за Спрингдейл, подаде мигач и изведе колата от магистралата.

Първо забеляза промените. Спрингдейл определено се беше разраснал през последните три години от нейното последно гостуване. Главната част на града се беше изместила на изток — като че ли всички тези великолепни сгради бяха носители на една и съща заразна болест. Бяха скупчени близо една до друга и образуваха огромен кръг около светофара, който някога беше единствен в града.

А сега шосе с четири платна преминаваше през целия Спрингдейл и от двете му страни имаше огромни жилищни парцели, както и обширни тревни площи. Имаше още изискани кафе-барове и магазини, златни арки и неонови реклами и дори видеотека. Всичко беше украсено в зелено и червено за Коледа. Безброй надписи рекламираха продажбите за празниците.

Но ето я там, сгушена на ъгъла на „Първа улица“ и „Мейн“, между разрастващия се нов ресторант и магазин за дрехи, старата таверна, която татко й винаги беше обичал. Неведнъж на Елизабет се беше налагало да го измъква оттам и да го влачи до вкъщи…

„Защо, мила?, викаше гръмогласно и весело той всеки път. Не може вече да е време за вечеря!“

На миля извън града шосето изтъняваше до две платна и тя отново беше в мястото, където беше израснала. От двете страни на тихия път, до хоризонта, се простираха празни тютюневи поля. Тук-там имаше групи от голи дървета. Стада домашни животни кротко пасяха, а къщите бяха скрити от погледа зад внимателно засадени вечнозелени растения. Единствените признаци на прогреса бяха дузина къщи, строени от строителни предприемачи, и билбордовете, които ги гледаха отвисоко. Още по-високо се издигаше светофарът. На един от ъглите имаше висок стълб, а на ръждясалата метална табела беше изрисуван оранжев трактор. Това беше знакът за навлизането в „Съджърнър роуд“, откакто тя се помнеше.

Елизабет влезе в дългия чакълест път, който граничеше със земята на баща й.

Всичко вдясно принадлежеше на Едуард Роудс. Акри и акри земя с червена почва. Скоро щяха да засадят реколтата. През юли царевицата ще е висока колкото човек, а и ще расте още. А през октомври листата ще са златистокафяви и тънки като хартия. Когато задухат ранните зимни ветрове, шумоленето на стъблата ще наподобява жуженето на пчели. Такъв беше цикълът на земята, нейното измерване на времето. Всичко в света на баща й зависеше от и се измерваше с времето. Нещата идваха и си отиваха, живееха и умираха според слънчевата светлина.

Най-после, стигна до алеята за коли. Огромна метална арка се издигаше над пътя. Медният знак се люлееше леко на вятъра, отдавна остарял и станал синьо-зелен. На него пишеше: СУИТУОТЪР.

Елизабет отпусна газта. Колата намали и навлезе в алеята. От двете й страни, голите кафяви клони на дърветата се протягаха към сивото зимно небе.

Тя си беше у дома.

Тухлената къща във федерален стил се издигаше гордо насред безукорно поддържания двор. Подрязаните вечнозелени храсти очертаваха периметъра, съвършената линия беше нарушена на места от някое древно като света орехово дърво. Едно от тези дървета все още пазеше като реликва люлката, която беше любимата игра на Елизабет през дългите и слънчеви летни дни. А под нея все още се виждаше, макар и вече много трудно, отдавна неизползваната пътека.

Елизабет паркира пред гаража и изключи двигателя. Слезе от колата и вдъхна с пълни гърди мириса на пушек от комина, влажна почва и тор. Извади от колата чантата с дрехите си и тръгна към входната врата. Натисна звънеца.

Тишина, после приглушени стъпки и гласове. Татко й отвори вратата. Носеше синя фланелена риза и панталони цвят каки. Бялата му и пухкава коса беше дива като тази на Алберт Айнщайн, а усмивката му беше толкова широка, че би могла да разтопи всяко сърце.

— Захарче! — възкликна той с дрезгавия си глас. Произнасяше думите бавно и провлечено. — Очаквахме те едва след час или там някъде. Хайде, влез, не стой така на прага. И прегърни твоя старец.

Тя направи крачка напред. Големите му ръце се сключиха около нея и тя отново се почувства млада, дори малка. Той пазеше мириса и спомена на нейното детство — на борова смола и скъп афтършейв, на ментова дъвка.

Когато тя се отдръпна, той докосна нежно лицето й. Тя винаги се учудваше как една толкова голяма длан може да е толкова нежна.

— Ужасно ми липсваше. — Той обърна поглед към коридора. — Побързай, майко, нашето малко момиче си е у дома.

Отговорът беше незабавен. Елизабет чу тракането — като от картечница — на високи токчета по мраморния под. После усети мириса на цветя — гардении. „Запазеният“ аромат на майка й.

Антия буквално изтича иззад ъгъла, облечена във вечерни копринени панталони с цвета на шерито, черни обувки с високи токчета и абсурдно ниско изрязано горнище. Дългата й платиненоруса коса беше така обработена, че стоеше на главата й като нощно боне. Когато видя Елизабет, тя нададе кратък писък и се втурна напред като бойна машина.

— Господи, Бърди, не те очаквахме толкова рано! — Тръгна напред, като че ли щеше да прегърне Елизабет, но в последната минута рязко спря до баща й. — Добре е, че се върна у дома, Бърди. Мина толкова много време.

— Да, така е.

— Е… — Силно начервените устни на Антия оформиха усмивка, която бързо изчезна. Настъпи още една от онези неловки паузи, които винаги присъстваха в разговорите между Антия и Елизабет. — По-добре да проверя как е сайдерът ми. Татко, ти покажи на Бърди нейната стая.

Елизабет се опита да запази усмивката си. От всички дразнещи навици на мащехата си (а те бяха цял легион), да нарича съпруга си „татко“, беше най-непоносимият.

Той взе чантата с дрехите на Елизабет и я поведе нагоре по стълбите към старата й спалня. Тя беше все същата, както винаги. Стените бяха боядисани в бледо лимоновожълто, подът беше от дъбови дъски с цвят на мед, голямо провинциално френско легло с балдахин, което татко й беше купил чак от Мемфис, и бяла библиотечка за книги с бюро. Някой — Антия вероятно — беше запалил свещ и стаята миришеше на борови дървета. На стената над бюрото все още висеше снимката в рамка на Дейви Джоунс. На нея пишеше: „На Лиз с вечна любов. Дейви.“

Елизабет я беше намерила на гаражна разпродажба близо до Расълвил един съботен следобед. Цели три години — между седми и девети клас — тя беше нейната любима вещ. А след време на практика забрави, че е надписана специално за нея.

— Е, къде е златното момче? — запита татко й, като закачи чантата на закачалката.

— Напипа някаква голяма история и има нужда от още един ден, за да я „закове“. Ще бъде тук утре.

— Много лошо, че не е летял с теб — каза той бавно като че ли имаше предвид нещо повече. А може би — нещо по-малко.

Тя не можеше да го погледне.

— Да.

Баща й знаеше, че нещо не е наред между нея и Джак. Разбира се, че знаеше. Той винаги усещаше настроенията й, какво важно става с нея. Никога обаче не я насилваше да сподели каквото и да било. Ако южняшките семейства въобще знаеха как да пазят нещо, то това нещо бяха тайните.

— Майка ти ни е приготвила горещ сайдер — каза той най-после. — Да отидем да седнем на верандата.

— Тя не ми е майка. — Отговорът беше автоматичен. В мига, в който го каза, пожела да не беше го правила. — Съжалявам — каза и направи безпомощен жест с ръце.

Имаше и други неща, които би могла да каже, извинения и обяснения, които на няколко пъти през годините се беше опитала да улесни, но всичко се свеждаше само до празни думи и баща й го знаеше. Елизабет и Антия никога не се бяха разбирали добре. Всичко беше толкова просто.

Сега беше много късно да го променят… Или да се преструват, че не е така. Татко й въздъхна дълбоко от разочарование и каза:

— Хайде да излезем навън. Разкажи ми за вълнуващия си живот в онази дъждовна гора на янките.

Както бяха правили хиляди пъти преди, слязоха, хванати за ръце, по широкото и извито махагоново стълбище, прекосиха антрето, покрито с бели и черни мраморни плочки, и тръгнаха към кухнята, примамени от аромата на горещ ябълков сайдер.

Елизабет се стегна и приготви за още един рунд скован и неловък разговор с мащехата, но, за нейно облекчение, кухнята беше празна. Две големи чаши бяха поставени на дървената маса, а между тях — сребърна захарница.

— Тя помни, че обичаш сладките неща — каза татко й.

Елизабет кимна.

— Излез навън. Аз ще донеса чашите.

Той тръгна към вратата, а тя напълни двете чаши и ги изнесе на верандата.

Задната веранда всъщност беше по-скоро покрито квадратно място, чийто под беше от каменни плочки. Изсъхнали от студа глициния и жасмин обгръщаха белите стълбове, по които се виеха и лози, дебели и възлести като ръцете на старец. Над главите им имаше няколко дъски, по които бяха закачени конци и прежда и които тежаха толкова, че ги накланяха леко надолу. Сега, посред зима, цялото място имаше леко зловещ вид, но когато дойдеше пролетта, когато зелените филизи избиеха по тези уж мъртви кафяви крайници, същата тази глициния щеше да превърне верандата в купа от аромати. По-нататък, сгушена в мрака, беше градината на майка й.

В задната част на къщата бяха поставени няколко черни железни стола. Всички бяха с лице към задния двор. Елизабет подаде на баща си неговата чаша сайдер, после седна на стола до неговия. Столовете скърцаха, защото бяха поне десетгодишни.

— Радвам се, че успя да дойдеш тази година.

Нещо в тона му я разтревожи.

— Всичко наред ли е? В добро здраве ли си?

Той се засмя от сърце.

— Хайде, захарче, не ме карай да се чувствам по-стар, отколкото съм. Чувствам се чудесно. По дяволите, аз и майка ти, Антия, планираме да караме каяци в Коста Рика тази пролет. Има едно място, наречено Облачната планина — или нещо такова — което ми е на сърце. Следващата година ще се изкачим до Мачу Пикчу. Просто се радвам, че успя да дойдеш чак дотук, това е всичко. Липсвате ми и ти, и внучките ми.

— Май забрави да включиш и Джак — отбеляза сухо тя.

— Както ти забравяш да споменаваш Антия. Мисля, че сме прекалено възрастни, за да прикриваме истинските си чувства, скъпата ми. Но докато си щастлива със златното момче, и аз ще съм щастлив да го имам за зет. — Той направи пауза и й хвърли кос поглед. — Щастливи сте, нали?

Тя се засмя, но дори нейното ухо долови острия звук — като от падане на счупено стъкло върху керамични плочки.

— Нещата вървят чудесно. Къщата най-после придобива завършен вид. Трябва да дойдеш да ни видиш тази година. Може би за Четвърти юли. През този месец брегът е особено красив.

— Вече от две години слушам за вашето красиво крайбрежие, но всеки път, когато ми се обадиш по телефона, вали дъжд. Включително през летните месеци.

Този път смехът на Елизабет беше искрен. Тя се облегна назад и загледа двора, който някога й се струваше толкова голям. Стъблата в градината на майка й блестяха на лунната светлина. Чуваше се ромоленето на поточето по-долу, което по това време на годината се превръщаше почти в река. Но през лятото то щеше отново да бъде тънка и мързелива струйка вода.

Спомни си други времена за този заден двор — времената, когато тя беше малко момиченце. Беше след погребението на майка й. Моментът, в който разбра, че майка й си е отишла завинаги. Завинаги.

Седеше в тревата, дете, което още ходеше на детска градина, и ловеше пеперуди в бурканче. Слушаше разсеяно разговорите на възрастните. Беше пролет — април — и нощният въздух ухаеше на орлови нокти и жасмин, които майка й толкова много обичаше. Когато всички си отидоха у дома, баща й най-после дойде при нея и клекна в тревата. „Искаш ли тази вечер да спиш в моята стая, захарче?“

Това бяха думите му. Нищо за мама или за мъката, или за безкрайната тъга, която предстоеше. Просто едно изречение, което слагаше край на един живот и начало на друг.

Спомни си какъв измъчен, страдалчески вид имаше той и колко много се беше уплашила тя. Знаеше, че е претърпяла загуба, от мига, в който й бяха казали, че „мама е отишла на небето“, но тогава, от баща си, тя научи за страха.

Гледаше напред, но всъщност виждаше сребристия призрак на малкото момиче, когато каза:

— Луната е точно такава, каквато беше в онази нощ.

— Каква нощ?

— Погребението на мама — каза тя тихо и чу как баща й си пое рязко дъх при споменаването на забранената тема. — Седях в задния двор през целия ден. Мисля, че всички от областта дойдоха да ме прегърнат и целунат.

Татко й постави едрите си длани на бедрата и се изправи. Изглеждаше по-слаб от обикновено.

— Мисля, че е по-добре да си легна. Уморен съм. — Той се наведе и отметна косата от очите й с жест, толкова познат, колкото собственото й отражение в огледалото, и я целуна по челото. — Лека нощ, Бърди.

Не биваше да споменава мама. Това винаги беше най-сигурният начин да се отърве от татко. Той вече беше стигнал до вратата със стъклено прозорче, когато тя събра смелост да каже тихо:

— Ти никога не говориш за нея.

Той се спря. Вратата се отвори. Помисли си, че го чу да въздиша.

— Да, така е.

Като чу думите, разбра, че това наистина е краят на разговора. Както обикновено, тя се предаде с грация и елегантност, защото знаеше колко го боли от спомена за мама.

— Лека нощ, татко. Кажи на Антия, че ще я видя на сутринта.

— Някои рани са наистина дълбоки, Бърди. — Говореше толкова тихо, че тя едва го чуваше. — По-добре го запомни.

Вратата се затвори и тя остана сама.

Глава 5

Момичето се казваше Андрея Киниър и живееше с две съквартирантки в малка тухлена къща, строена през 1930 година в стил Тюдор, близо до университета. Неугледен кафяв двор водеше към веранда, по която бяха разхвърляни празни кутии за разсад и столове, сред които нямаше и два еднакви. Единствената коледна украса беше цветен снежен човек, залепен на предния прозорец. Празни бирени кутийки образуваха пирамида до вратата.

Джак се спря пред портата.

— Чакайте тук — каза той на Кърк, оператора, и Сали. — Нека първо аз се представя.

После се обърна с лице към къщата. Никога досега не беше правил нещо подобно — интервю пред камера с жертва на насилие — и беше нервен.

Предполагаема жертва.

Точно такива неща имаха успех в новинарските кръгове. На водещи като Дан Радър и Боб Костас вероятно дори не се налагаше да се представят.

Но Джак не беше в свои води. В това нямаше никакво съмнение. Щеше обаче по-скоро да изгори в адските пламъци, отколкото да позволи историята да се изплъзне от ръцете му. Както се казва и в старата поговорка, на друг репортер ще се наложи да издърпа бележките на Джак от студените му мъртви пръсти.

Закрачи по напуканите и покрити с мъх бетонни павета и се изкачи на разнебитената веранда. Сали и Кърк го последваха на значително разстояние.

Той почука на вратата.

Минаха няколко минути. Толкова, че той започна да се тревожи дали Андрея не е променила решението си. Погледна Сали, застанала зад него, но тя сви рамене.

После вратата се отвори. През отвора се показа дребна и бледа млада жена с морковено червена коса. Носеше бяла памучна пола, бяла блуза и морскосин блейзър.

— Здравейте, мистър Шор. — Тя прочисти гърлото си, после добави: — Аз съм Андрея.

— Приятно ми е да се запозная с теб, Андрея. Моля, наричай ме Джак. А това е моята помощничка, Сали Мълоуни.

Сали пристъпи напред.

— Здравей, Андрея. Говорихме по телефона.

— Приятно ми е да се запозная с вас. — Андрея влезе обратно в къщата и ги покани: — Влезте.

Джак направи знак на оператора, който незабавно тръгна към къщата.

Андрея ги заведе в малка всекидневна, претъпкана с мебели, купени на някоя разпродажба в гараж. Всяка маса беше покрита с хартии и празни чаши от кафе. Обърна се към Джак.

— Къде искате да седна?

Отговори Кърк.

— Какво ще кажете за онзи стол до прозореца?

Андрея седна, но тялото й остана сковано изправено, а ръцете й бяха здраво стиснати в скута.

Джак седна срещу нея на табуретка, чиято дамаска беше доста избеляла. Докато приготвят камерата, той прегледа бележките си за хиляден път, после ги остави настрани.

— Ще ви задам само няколко конкретни въпроса, окей? Няма да ви смущавам, да ви притеснявам и други подобни. — Смръщи вежди. Тя изглеждаше… много крехка и уязвима. — Сигурна ли си, че искаш да дадеш интервюто?

„Велик репортер си, Джак, Готов си да се откажеш от успеха“.

— Просто е… унизително.

Сали се приближи и докосна Джак по рамото, после се отдръпна. Това беше сигналът, че филмът се върти. Джак знаеше, че може да спре, да я представи пред камера и да започне интервюто официално, но не искаше да прекъсва вече дадения старт. Вместо това се наведе напред и каза:

— Няма от какво да се срамуваш, Андрея.

Тя се опита да се усмихне. Усмивката й можеше да ти разкъса сърцето.

— Какво ще кажете за глупостта ми? Срам ме е, че бях толкова глупава. Дори не ни запознаха. Видях го в другия край на стаята и веднага разбрах кой е. Всички го познаваха. Бях водачка на клакьорките в гимназията в Корвалис и много пъти съм го гледала как играе. Той винаги изглеждаше така… съвършен. Знаех, че момичетата му се натискат през цялото време, а аз не бях нито достатъчно хубава, нито достатъчно умна. Но онази вечер бях изпила няколко питиета и бях смела. Помислих си: „Може би, кой знае“, И така, отидох при него и започнах разговор. Отначало той беше толкова мил. Наистина ме погледна, като че ли бях някой, който има значение. Отиде да си вземе бира и донесе и на мен. Когато други момичета се приближаваха, той ги отпъждаше. Остана при мен. Начинът, по който ми се усмихваше… и ме докосваше, докато говореше… Караше ме да се чувствам толкова специална. — Думите й заглъхнаха. Започна да върти златното кръстче, което висеше на нежна верижка около врата й.

Джак си помисли: „Ти си специална и не би трябвало да имаш нужда от момче, за да си докажеш това“. Надяваше се, че някой друг ще каже същите тези думи на дъщерите си. Тя пусна кръстчето и ръката й падна в скута. Погледът й проследи неволното движение.

— След известно време партито започна да се разпада. Дрю…

— Грейлънд?

— Да. Разказваше ми смешна история за тренировката от предишната седмица и когато се огледах, видях, че много малко хора са все още в стаята. Имаше една двойка пред телевизора, още няколко момчета бяха при бурето с наливната бира. Дрю се наведе и ме целуна. Толкова… джентълменска целувка. Помоли ме да се кача в стаята му и аз казах „да“. — Това признание я накара силно да пребледнее.

Долната й устна затрепери и тя я прехапа. — Не биваше да го правя.

Този път Джак не можа да се сдържи. Тя беше толкова млада.

— Ти си на деветнайсет, Андрея. Не се съди прекалено строго. Не е престъпление да се довериш на някого.

Погледът й срещна неговия. Беше изненадващо спокоен.

— Но онова, което той направи с мен, е престъпление.

— Какво… ти направи? — Трепна, усетил собственото си колебание. Надяваше се, че ще успеят да го редактират по някакъв начин.

— Отначало просто лежахме на леглото и се целувахме, но той започна да става агресивен. Натисна ме под себе си така, че не можех да се движа, и целувките му… Не можех да дишам. Започнах да го бутам, но това само го накара да се смее. Стисна ме здраво, болезнено. Започнах да крещя, да пищя, да го моля да ме пусне.

Джак виждаше какви усилия полага тя да не се разплаче.

— Удари ме един път по лицето. Никой не ме беше удрял дотогава. Не е като във филмите. Болеше толкова много, че не можах дори да заплача. А той започна да съблича дрехите ми, да разкъсва бельото ми. Чувах как материята се къса… После… после… — Тя вдигна глава, очите й бяха пълни със сълзи. — Той ме изнасили.

Джак извади носна кърпа и й я подаде.

— Благодаря — прошепна тя и изтри очите си. Мина секунда, преди да продължи: — Дори не си спомням как съм излязла от къщата. Съквартирантката ме заведе до спешното отделение, но чакахме много дълго. Накрая се отказах и се прибрах у дома.

— Не те е видял лекар в онази нощ?

— Не. Какъв смисъл имаше? Гледам много адвокатски предавания по телевизията. Знам, хората ще кажат, че сама съм си го изпросила. Отидох в стаята му и сама легнах на леглото.

Джак осъзна, че е стиснал ръце в юмруци. Заговори по-тихо, защото изведнъж му се стори гротескно да задава такива интимни въпроси заради новините в шест.

— Каза ли и на някого другиго, освен на съквартирантката си? На родителите си може би?

Тя издаде тих звук, може би ридание.

— Не можех. Предполагам, че тази вечер ще се наложи да им кажа. Но на следващия ден отидох до полицията в кампуса. Знаех, че нищо няма да направят, но исках да знаят какво ми е направил той.

— Какво се случи?

— Един полицай изслуша историята ми, после се извини и излезе от стаята. След около петнайсет минути влезе Бил Сийгъл, директорът на отбора на „Пантерите“. Той ми обясни всичко — че нямам доказателства, лекарски доклад, свидетели. Каза, че можело да се блъсна в стена и така да насиня окото си, напомни ми, че съм изпила няколко питиета. Каза, че на Дрю няма да се случи нищо, ако говоря за станалото, но моите години в колежа ще бъдат съсипани. И така, аз замълчах.

— А защо реши да говориш сега?

— Видях вашия доклад по новините. — Отново вдигна поглед. — Не бях единствената и те го знаеха. Да, тези скапани задници го знаеха. Не исках да му се дава възможност да продължава да наранява момичетата.

— Значи си ходила и до полицията в Портланд.

— Вероятно знаете, че и в това нямаше особен смисъл. Чаках прекалено дълго и направих всичко не така, както трябва. Но сега се чувствам по-добре. Поне не се страхувам повече и не бездействам, с което показвам, че не приемам нещата. Мислите ли, че сега постъпих правилно?

Джак знаеше, че не бива да отговаря. Интервюто нямаше да е толкова добро, ако покаже, че наистина му пука за това момиче. Зрителите нямаше да му имат доверие. Но тя седеше там и го гледаше с очи, които бяха сърцераздирателно тъжни. И беше толкова млада.

— Имам дъщеря на твоите години. Моята Джейми. Всеки ден се моля тя да е в безопасност в колежа. Но ако нещо… лошо се случи с нея, надявам се да бъде толкова смела, колкото ти беше днес. Постъпи правилно.

Дали този нежен и гърлен глас беше неговият? Със сигурност трябваше отговорът му да мине през дубъл. Звучеше така, сякаш щеше да се разплаче, за Бога.

— Благодаря ви за окуражителните думи.

— А аз ти благодаря за интервюто.

След това между тях се възцари неловкостта. Той изведнъж забеляза колко близо до нея е седнал. Тяхната принудена интимност се разпадна толкова бързо, колкото и беше възникнала. Всичко започна да му причинява неудобство. Джак не знаеше какво да каже, Сали също мълчеше, когато всички се разделиха и всеки пое по пътя си. Кърк си тръгна пръв, после Джак и Сали казаха „довиждане“ на Андрея и се върнаха в колата.

Едва доста по-късно, когато той и Сали караха към телевизионната станция, Джак осъзна колко го беше разтърсило случилото се.

— Да върви по дяволите този Дрю Грейлънд! — каза той и подчерта думите си, като удари с длан по кормилото.

— Как въобще се предполага, че можем да останем безпристрастни в случай като този? Аз непрекъснато мислех за малката си сестра. Тя е първа година в колежа. Предупредих я да внимава с непознатите, но какво бих могла да кажа за приятелите й?

— По дяволите, не питай мен. Аз бях толкова безпристрастен, колкото би бил и баща й. Кариерата ми със сигурност ще тръгне надолу, когато излъчат това.

— Всеки, който може да седи до това момиче, без да се разчувства, няма право да й задава каквито и да било въпроси. Тя заслужаваше твоето съчувствие.

Май нямаше какво повече да се каже след тези думи. Двамата си взеха по един хамбургер и пържени картофи от местния ресторант, където сервираха на колите, спрели на паркинга, и изядоха вечерята си по пътя. Следващите четири часа прекараха в стаята за редактиране. Бедният редактор, който беше дежурен по празниците, накрая вдигна ръце.

— Това е, Джако. Не може да има по-добър вариант. Отивам си у дома.

Джак погледна часовника. Десет вечерта. Прекалено късно, за да се отбият в къщата на директора на новините.

По дяволите. Тази щеше да е първата му задача за сутринта, но, за нещастие, трябваше да лети в седем. Нямаше начин да хване този полет.

Елизабет щеше да го убие.

Летището в Нашвил беше по-тихо и спокойно, отколкото обикновено по празниците. Още един тъжен признак на несигурните времена. След единайсети септември всяко потенциално пътуване се преценяваше внимателно и се претегляше неговата важност. Все повече и повече хора избираха да си останат у дома.

Елизабет беше пристигнала почти час по-рано и сега трябваше някак си да убие времето. Разгледа вестниците и списанията по сергиите и дори разгърна едно списание, което й обещаваше „по-млад и по-стегнат корем само за десет минути на ден…“ (Да, точно така.)

Купи си най-новия роман на Стивън Кинг. Най-после отиде на изхода и седна до прозореца, който разкриваше грозната картина на сивите писти. Затропа нервно с крак по пода. Когато осъзна какво прави, се застави да седи спокойно.

Беше смущаващо. Вече възрастна жена, толкова нетърпелива да види децата си. Вероятно трябваше да я заключат някъде или да я завържат до времето, когато й се родят внуци. Тя не беше от тези жени, които приемат децата си за даденост.

Стефани беше на дванайсет години, в седми клас, с едва напъпили гърди, дълги крака и скоби на зъбите, когато Елизабет за първи път осъзна: времето минава. Наблюдаваше как дъщеря й за първи път флиртува с момче, а трябваше да не се намесва. А колко несигурна се чувстваше, когато беше лишена от възможността да действа! За части от секундата в една ужасно студена зимна утрин, тя зърна уязвимостта и преходността на своето семейство и оттогава вече не беше същата. След това гледаше на домашното видео всеки скъп момент и беше толкова настоятелна в това си занимание, че семейството й надаваше стонове в унисон всеки път, когато тя се настанеше на дивана. Не бяха особено щастливи и когато тя се разхождаше наоколо с камера в ръце.

Чу да обявяват пристигането на полета и вдигна поглед. Самолетът беше спрял на пистата. Изправи се, но не направи и крачка напред. Момичетата мразеха, когато тя беше сред първата редица посрещачи. Беше го научила отдавна, още когато от училище ги водеха на ски с по няколко автобуса. Веднъж се беше осмелила — Господ да й прости — дори да влезе в училището, за да ги посрещне.

„Не сме бебета, мамо“, беше казала сприхаво Джейми.

Разбира се, Джейми почти винаги говореше сприхаво и нетърпеливо. По-малката й дъщеря бързаше от мига, в който се беше родила. Проходи на девет месеца, на две години говореше съвсем свързано и оттогава не беше намалила скоростта. Правеше всичко в живота с непростим ентусиазъм и вземаше всичко, каквото пожелае.

— Мамо!

Стефани се измъкна от тълпата пътници. Както обикновено, беше олицетворение на благоприличието — грижливо изгладени панталони цвят каки, бяло поло, черен блейзър. Кестенявата й коса беше прибрана отзад и разкриваше лицето й. Беше завързана с черна кадифена панделка. Гримът й беше лек, но беше положен перфектно. Дори когато беше дете, Стефани притежаваше невидима, но винаги присъстваща елегантност. Всичко й се удаваше с лекота. Всичко, което правеше, го правеше добре.

Елизабет се спусна напред и прегърна здраво дъщеря си.

— Какво? — каза Стефани, направи крачка назад и се засмя. — Няма ли камера, която да запечата щастливия момент на нашата среща?

— Много смешно. — Гърлото на Елизабет се беше свило и това я смути. Надяваше се, че гласът й ще прозвучи съвсем нормално. — Къде е сестра ти?

— Объркаха местата ни. Разделиха ни.

Джейми слезе последна от самолета. Изпъкваше сред тълпата като някое готическо плашило. Първо, заради високия ръст, почти шест фута, и после — заради цвета на косата: коприненомека и с цвета на царевицата с дължина до талията. И накрая идваше ред на облеклото й.

Впити черни кожени панталони, черна риза със сребрист цип и черни ботуши. Очната линия около сините й очи беше гъста като сажди. Проби си път през тълпата като добър футболист.

— Господи! — възкликна тя вместо поздрав. — Това беше най-лошият полет в живота ми! Детето, което седеше до мен, трябва да бъде в дом за ненормални.

При Джейми нещата нямаха средна стойност — всичко беше или най-лошото, или най-доброто. Тя целуна Елизабет по бузата.

— Здравей, мамо. Изглеждаш уморена. Къде е татко?

Елизабет се засмя.

— Благодаря, мила. Татко ти остана на работа още един ден. Някаква голяма история.

— Господи, какъв шок! — Джейми спря, колкото едва да си поеме дъх, и продължи да говори: — Не може ли да има повече места в тези самолети? Имам предвид истински места. Когато момчето пред мен спусна седалката си, подносът с храната ми падна на пода, а преди това почти разби челюстта ми. А за да излезеш, трябва да си Калиста Флокхарт.

Джейми все още говореше, когато колата спря пред къщата.

Татко и Антия сигурно бяха чули приближаването й по алеята (а може би бяха седели до прозореца през последните трийсет минути и бяха чакали нетърпеливо), защото бяха вече на верандата, хванати за ръце, широко усмихнати.

Джейми изскочи от колата с развяваща се коса и с протегнати ръце. И се втурна в прегръдките на дядо си. Елизабет и Стефани взеха чантите и я последваха.

— Стефи! — каза Антия със сълзи в очите и също прегърна внучката си.

След бързи размени на реплики от рода на: „Здравейте, колко ни липсвахте, как мина полетът?“ всички влязоха вътре.

Къщата буквално миришеше на Коледа. Току-що отрязани борови клонки украсяваха стената над камината и перилата на стълбището, във въздуха се носеше уханието на канела от току-що изпечените тиквени пайове. На всяка маса, поставени в кристални купи, горяха ароматни свещи, които разпръскваха уханието на ванилия. Навсякъде се виждаха вещи, останали от детството на момичетата — глинени коледни дръвчета, които се накланяха като кулата в Пиза, хартиени снежни човечета, боядисани с водни бои, и картони, изрязани в наивни форми.

Останалата част от деня прекараха в разговори и игри на карти, в опаковането на подаръци и поставянето им под вече украсената елха. В средата на следобеда Стефани и Антия изчезнаха в кухнята, за да приготвят домашен сос за ястието от месо, гарнирано с ориз и зеленчуци.

Елизабет остана във всекидневната да играе на покер и пръчици с татко си и Джейми.

— Е, госпожице — каза татко й, докато пушеше лулата си и разглеждаше картите си, — как са нещата в Джорджтаун?

Джейми сви рамене.

— Трудно е.

Думите й изненадаха Елизабет. Джейми никога не признаваше, че нещо е трудно, защото беше дете, което иска да се изкачи на Еверест, да публикува хайку и да плува на олимпийски игри.

— Джейми? — каза тя, смръщила вежди. — Какво не върви в училище?

— Не превръщай всичко в мелодрама, мамо. Просто ми е трудно този срок, това е всичко.

— Как е Ерик?

— Това приключи. Скъсах с него преди две седмици.

— О! — Изведнъж Елизабет се почувства така, сякаш е някъде далеч и не може да направи връзката между нещата. Някога знаеше за всеки нюанс в живота на дъщерите си, а сега момчетата се появяваха и изчезваха без предупреждение. Телефонът в другата стая звънна и някой вдигна слушалката. — Срещаш ли се с някой друг?

— Глупости, Бърди! Кой дава и пет пари за момчетата? Само плуването има значение. Дали ще можем да си запазим места за следващата Олимпиада?

Джейми се закле да спечели олимпийско злато, когато беше още единайсетгодишна. Денят, в който спечели първото си състезание в басейна на „Ембър мемориал“.

— Разбира се! — отговори тя и се усмихна лъчезарно. В тази усмивка обаче имаше нещо не наред, нещо не на място. Преди Елизабет да е успяла да каже нещо, в стаята влезе Антия, като високите й токчета потракваха равномерно. Притискаше безжичния телефон до пълните си гърди.

— Бърди, скъпа, Джак е.

Елизабет веднага разбра, че новините са лоши.

Елизабет не спа добре. Цяла нощ се въртя и мята. Накрая, около пет часа сутринта, се предаде, стана, облече се и слезе долу.

Джак не успя да пристигне предния ден. Разбира се, че щеше да стане така. Нещо „важно“ било възникнало. „Записът, мила, е първокачествен, но…“ Дрън, дрън, дрън. „Ще дойда утре. Обещавам“.

Обещанията много приличаха на впечатленията. Второто нямаше кой знае каква стойност.

Елизабет си направи чаша чай и застана пред кухненския прозорец, загледала се в падащия сняг. После отиде във всекидневната да запали огъня.

А там, на масичката за кафе, беше поставена кутия от червен картон, украсена с панделка. Сигурно баща й я беше оставил снощи за нея.

Остави чашата чай и протегна ръка към украсената кутия, която беше най-отгоре. Подаръкът беше прекрасен бял ангел, не по-голям от човешка длан, изработен от блестящ порцелан със сребристи криле. Майка й и го беше дала на нейния четвърти рожден ден — последния подарък от нея, който Елизабет си спомняше.

Всяка година тя го разопаковаше и опаковаше с все същото специално внимание и си правеше огромен труд да намери най-подходящото място за него на елхата. Не го беше взела със себе си, когато се премести, защото ангелът принадлежеше на това място, на тази къща, в която беше живяла майка й.

— Здравей, мамо — каза тя тихо и се усмихна на ангела в ръката си. Някога й се беше струвал толкова голям. Неговото значение беше споменът, свързан с него.

„Може ли да закача ангела на елхата сега, мамо? Може ли?“

„Да, Бърди, можеш да правиш с него каквото пожелаеш. Хайде, дай да те повдигна…“

Имаше толкова малко спомени от мама и всеки един от тях беше много ценен за нея.

Закачи ангела на втория най-висок клон, включи лампичките и се отдръпна назад. Дървото беше наистина красиво с тези украси, които се пазеха десетилетия наред и броят им все нарастваше, с белите гирлянди и цветни лампи. Тук беше всичко — от червената звезда, която Джейми беше направила от цветна хартия, до медальона, който татко беше купил на търг в Далас. Златисти панделки украсяваха всички клони.

В стаята влезе Антия. Беше облечена в розов халат и чехли, достойни за кукла Барби. Елизабет се обърна.

— Ти ли остави кутията тук за мен?

— Можеш ли да си представиш татко да търси на тавана кутия с украса за Коледа?

Елизабет се усмихна въпреки нежеланието си.

— Мисля, че не.

Антия седна на дивана и подви крака под себе си. Помпоните на пантофите изчезнаха под тялото й.

— Съжалявам, че Джак не успя да пристигне вчера.

Елизабет се обърна отново към елхата. Не искаше да говори за това. Въпреки всичкия си грим и вида, че не иска да я занимават с нищо, Антия понякога виждаше онова, което околните искаха да скрият.

— Зает е с някаква голяма история.

— Така казваш ти.

Имаше нещо в начина, по който го каза, колебание може би, което подсказваше, че не вярва много на това извинение.

— Да, така е — Елизабет натърти всяка дума поотделно.

Антия театрално въздъхна. Те двете винаги общуваха по този начин — с паузи и ново начало. Още откакто татко беше довел новата си съпруга у дома.

Елизабет беше на тринайсет, което и без друго беше лоша възраст, а новият брак само влоши още повече нещата за нея.

А Антия Бокнър, красавицата от Лик Скилет, Алабама, беше последната жена, която би избрала за своя мащеха.

„Това е твоята нова майка, Бърди!“, беше провъзгласил той един ден и това беше всичко.

Като че ли майката можеше да бъде заменена, като да замениш стари батерии с нови.

Никога повече не споменаха мама в голямата бяла къща, нито в полетата с памук и тютюн. Нито една нейна снимка не украсяваше полицата над камината или масите в салона и трапезарията, нито една история не беше разказана, за да стопли спомена на самотната й дъщеря за нея.

Антия се беше опитала да бъде истинска майка на Елизабет, но правеше всичко не така, както трябва. Те двете бяха олиото и водата от самото начало.

Елизабет се надяваше, че времето и разстоянието ще изгладят острите ръбове на техните отношения, но не ставаше така между тях двете. Бяха останали съвсем различни през всичките тези изминали години и не можеха да се разбират лесно и добре. От немай-къде се бяха научили да бъдат поне учтиви една с друга. Когато въпросите станеха прекалено лични, една от двете винаги сменяше темата. Сега беше ред на Елизабет.

— Чух, че с татко ще отидете до Коста Рика тази пролет.

— Аз съм глупачка, това е сигурно. Можех да избера някой плаж някъде по света, където ще можем да пием „Маргарита“, но не. Съгласих се да посетя страна, която е известна със змиите и паяците си.

— Много жени мечтаят за екзотична ваканция със съпрузите, които ги обичат.

— Това е така, защото повечето жени не могат да си спомнят защо въобще са се влюбили в съпрузите си. Без това… — Антия остави гласа й да заглъхне. — Понякога човек трябва да се потруди, за да си спомни добрите неща.

Елизабет не беше сигурна дали този разговор е просто празно дърдорене или не. Нямаше значение. Забележките на Антия бяха прекалено близо до истината. Достатъчно лошо и това, че бракът на Елизабет вече не търпеше никакво развитие. Тя нямаше намерение да добави и обидата към раните си, като говори с мащехата си за това.

— Забеляза ли снега? Задният двор изглежда наистина много красив — каза тя и затършува в очевидно празната кутия в търсене на още някоя украса.

— А, да, времето. Винаги добра тема за нас. Видях, че вали сняг. Едуард мисли всички да слезем долу до езерото довечера.

— А аз мисля…

Прекъсна я звънецът на входната врата. Тя погледна Антия.

— Очаквате ли някого?

Антия сви рамене.

— Бени, може би? Понякога, когато има страстна любовница, прави доставките при пукването на зората.

— Кой, по дяволите, може да е това?! — долетя гласът на баща й от горния етаж.

Елизабет отиде до входната врата и я отвори.

На прага стоеше Джак и изглеждаше смачкан и много уморен. Косата му беше рошава като на тийнейджър. Малки розови линийки кръстосваха бузите му като на стара пътна карта. Сините му очи бяха станали по-малки, защото кожата около тях беше силно подпухнала.

— Здравей, бейби — каза той и й се усмихна накриво. — Събудих директора на новините посред нощ и му дадох лентата. После летях цяла нощ. Прощаваш ли ми?

Елизабет му се усмихна щастливо.

— Точно когато започвам да мисля, че ще е добре да те заменя за някой нов модел, ти правиш нещо такова.

Позволи му да я прегърне и когато той се наведе да я целуне, го целуна в отговор.

Глава 6

Замръзналото езеро изглеждаше като панел стъкло, заобиколено от купища памук. В сребристия му край беше паркиран трактор, чийто двигател беше оставен да работи. Светлината на двата ярки фара се отразяваше от леда. А от радиото бумтеше високо „Синя Коледа“ на Елвис Пресли.

Откакто се помнеше Елизабет, пързалянето с кънки по езерото беше коледна традиция. На тавана имаше повече от дузина чифтове кънки, някои от които на по сто години.

Винаги правеха по един и същи начин: първо, ленивата сутрин на отварянето на подаръците, после, в късния следобед, празничното ядене с главно блюдо пълнена пуйка, после по голяма чаша греяно вино пред камината във всекидневната. Когато виното ги стоплеше достатъчно, те се качваха в каросерията на трактора и се понасяха по покритите със сняг пасища към гората, чието индианско име отдавна беше забравено. Татко винаги връзваше звънчета отзад на каросерията.

Това езеро беше вълшебно. Тук, когато Елизабет беше четиригодишна, майка й я беше научила да кара кънки. Този беше един от любимите й спомени. Един-единствен ден, дори само един следобед, който обаче тя никога нямаше да забрави. Майка й не беше достатъчно облечена и замръзваше от студ. Когато хвана ръката на дъщеря си, нейната беше леденостудена. „Само се дръж за мама, мила. Аз няма да те оставя да паднеш“.

Елизабет винаги си спомняше това обещание в следващите години, когато мама я нямаше, и особено след като Антия дойде да живее в Суитуотър.

Сега тя седна начело на „масата“ за пикник, завита плътно в многоцветно вълнено одеяло. Огънят близо до нея пукаше и изпращаше сиви лъчи във все по-смрачаващото се небе.

На леда, Джейми учеше Джак как да се пързаля назад. Тромавите му движения и нехарактерната за него липса на координация караха дъщеря му непрекъснато да се смее. Но когато той падна здраво, Джейми се спусна към него, за да се увери, че е добре, а после отново изпадна в истеричен кикот.

Антия се плъзна към Джак, за да му помогне да стане. И те се запързаляха заедно — Адонис и Доли Партън на леда. След минута татко й се закова пред нея.

— Ти ни напусна ужасно бързо — каза той, като пуфтеше тежко. Всяка негова дума беше придружена от бели облачета дъх.

— Гледам ви.

— Ти правиш това през по-голямата част от времето, захарче. Хайде, ела да се пързаляш със своя старец.

Тя отметна одеялото и се изправи. Сложи кънките си и постави ръката си в неговата. Както бяха правили хиляди пъти преди, те се плъзнаха по леда. Лунната светлина блестеше по замръзналата повърхност. Чуваше се тихо „Замръзналият снежен човек“. За кратък, но съвършен миг, тя отново беше малко момиче, облечено в пухкав розов ски костюм, който й беше един размер по-голям, а мама и татко стояха на брега и я гледаха…

— Ти винаги си се пързаляла добре — каза татко й и я заведе в левия край на езерото. — Беше добра в много неща.

Тази забележка я депресира и я накара да се чувства стара. Замисли се за разговора, който беше водила с Мег: Хайде да бъдем честни, Бърди. Някога ти беше много неща — талантлива, независима, артистична, интелигентна… Ние всички мислехме, че ще се превърнеш в следващата Джорджия О Кийфи.

— Животът е кратък, Елизабет Ан. Кога за последен път си посетила някое екзотично място? Или си се уплашила до смърт? Или си направила нещо щуро като например безмоторно летене или гмуркане?

Бяха водили тази дискусия дузина пъти през последните няколко години. И всеки път болеше все повече.

— Предпочитам степента на страха да е по-обикновена, татко. Като например страха, който изпитах, когато пуснах децата си в колеж в другия край на страната. Защо да скачам с парашут, когато мога да кача петгодишното си дете на автобуса? Това се казва истински ужас. — Тя се засмя, като че ли това беше шега.

Татко й я завъртя така, че тя да се пързаля с лице към него.

— Ще кажа това само веднъж, Бърди. А после, ако искаш, ще се престорим, че нищо не съм казал. — Той сниши глас. — Ти пропускаш собствения си живот. Той минава покрай теб.

Ударът беше толкова жесток, че тя остана без дъх.

— Откъде знаеш?

— Това, че стъклата на очилата ми са дебели колкото бутилка от „Кока кола“, не означава, че не мога да видя сърцето на моето малко момиче. Чух как разговаряш с Джак… Долових и начина, по който не му говориш. Мога да позная нещастния брак, щом го видя.

— Хайде, татко, ти си се женил два пъти и си бил лудо влюбен и в двете си съпруги. Няма как да знаеш за… — Тя сви рамене, несигурна как да продължи. — Онова, което преживявам.

— Мислиш, че моето сърце никога не е било разбито? Помисли отново, госпожице. Твоята майка почти причини смъртта ми.

— Смъртта й разби сърцата на всички ни, татко. Но това не е същото.

Той понечи да каже нещо, но се спря. Тя усети, че се кани да разкрие нещо.

— Татко?

Той се усмихна и тя разбра, че каквато и възможност да е съществувала, вече е отлетяла. Както обикновено, той нямаше да каже и дума за мама.

— Покажи ми някое от онези красиви обръщания, на които те научи Антия.

Той я завъртя и я побутна леко. Тя прави пируети дотогава, докато й се зави свят. А после бавно, на кръгове, се понесе по леда.

Джак се изравни с нея, като се полупързаляше, полувървеше тромаво. Дъхът му излизаше на накъсани бели облачета. Хвана я за ръката и стисна силно.

— Към края си ли е този архаичен южняшки обичай? Ако отделите още малко време на старите традиции, аз вероятно ще счупя бедрена кост.

Елизабет не можа да сдържи усмивката си. Имаше толкова малко неща, които Джак не можеше да прави както трябва. Честно казано, беше приятно да бъдеш по-добрият.

— Можеш да седнеш до огъня.

Той погледна към него. Там бяха Едуард и Антия, сгушили се един в друг.

— И да говоря с баща ти? Не, благодаря. Снощи той, на практика, ме нарече алкохолик, докато в същото време пиеше своя четвърти бърбън със сода.

— Той просто не разбира с какво си изкарваш прехраната, това е всичко.

— Това не е вярно. Мисли, че нищо не работя. Мислеше, че да играеш футбол е безполезно. А сега мисли, че да говориш за футбол е дори още по-лошо.

Джак почти падна и Елизабет му помогна да се закрепи на леда.

— Има значение само онова, което ние мислим.

— Нямам търпение да видиш интервюто, което направих. Онова, което се случи, беше… не, почакай. Нека започна отначало. Преди около седмица…

„Ти пропускаш собствения си живот“.

Искаше да изслуша съпруга си, но мислите й непрекъснато се връщаха към казаното от баща й. Това беше поредната от историите на Джак, с които той искаше да привлече вниманието й върху себе си. Беше чувала от тях достатъчно — толкова, че да й стигнат за цял живот.

„Животът е кратък“, беше казал баща й.

Знаеше, че е вярно. Всяко дете без майка го знаеше.

Но точно сега, докато съпругът й непрекъснато говореше и говореше, тя не можеше да се съсредоточи върху това.

Защото имаше и нещо друго, което беше не по-малко вярно. Когато си на четирийсет и пет и животът минава покрай теб, той ти се струва наистина много дълъг.

В обикновена година, седмицата след Коледа беше спокойна, дори отчайващо скучна. Време да приберат украшенията отново в кутиите, да изядат, каквото е останало, и да гледат стари филми по телевизията.

Елизабет се беше върнала в Екоу Бийч едва преди двайсет и четири часа, когато разбра, че тази година няма да е обикновена. Бяха на летището в Нашвил на 27 декември, когато Джак получи първото телефонно обаждане. Тогава тя не се замисли много върху него, все още не беше разбрала, че животът им се е променил през последните седмици. Докато тя си почиваше сред семейството си в Тенеси, нещата в Орегон бяха претърпели промяна.

Джак отново беше герой.

Историята на Дрю Грейлънд беше излъчена по медиите в деня след Коледа. На следващия ден го арестуваха и го обвиниха в изнасилване. Историята веднага стана достояние на цялата нация. „Нешнъл Инкуайърър“ също отрази събитието.

По цялата страна хората седяха в баровете и спореха по случая. Дали това беше изнасилване? Кога „не“ означава „не“. Може ли една жена „да си го търси“? Дали обикновените правила важат за „необикновените“ спортисти? Тези въпроси и други неочаквано започнаха да фигурират в листата с менюто в заведенията в цяла Америка. Радиоводещи молеха слушателите за тяхното мнение, във вестника в Портланд беше отделена цяла страница за публикуване на читателски писма.

От секундата, в която Джак и Елизабет се върнаха у дома, телефонът не спря да звъни. Като че ли всички искаха да интервюират Джак. Той самият стана история. След всичките тези години на „частично затъмнение“, той отново беше известен. Не както беше в миналото, разбира се, името му не се произнасяше във всяко домакинство, но пак беше някой.

Не беше същото, каквото щеше да бъде, ако историята беше отразена просто от някой репортер. Не, тя беше поднесена на Америка от мъж, който някога беше бог, но после беше залитнал и изгубил пътя. Неговото повторно появяване на върха на славата само по себе си беше история. Застаряващи, добили наднормено тегло, нещастни мъже от Калифорния до Ню Йорк видяха по телевизията завръщането на Джак Шор и си помислиха: „Това може да се случи и с мен… Може би животът наистина може да се обърне само за секунда“.

Това беше мотото, на което сега Джак беше символ: „Никога не се предавай“. Той се беше превърнал в рекламно лице на изкуплението.

Новият му живот проличаваше във всичко, което правеше. Изглеждаше по-висок, защото ходеше с изправени рамене, усмихваше се по-лъчезарно, спеше по-добре.

За нещастие, докато той растеше, Елизабет сякаш се смаляваше. Не можеше да изпита щастие заради него и се срамуваше от това. Тя беше негова съпруга. Всяка жена знаеше, че с църковната церемония нещата не приключваха, че имаше и тайно ръкостискане между двамата партньори. Независимо дали го знаеш или не, ти поемаш отговорност да вдъхваш сили на другия и да го окуражаваш в трудни моменти. Независимо дали ти харесва или не, дали искаш или не. Защото се предполага, че каквото е добро за единия от двама ви, е добро и за двамата.

Как би могла да признае, че ревнува съпруга си заради щастието и успеха му? А ако се осмелеше да изкаже тези отровни мисли на глас пред Джак, той щеше да бъде дълбоко наранен и объркан. Щеше да я изгледа с онзи поглед изпод смръщени вежди — който винаги се появяваше и когато тя се опиташе да говори за отношенията им — и да каже, сякаш това се подразбира: „Е, Бърди, и какво е онова, което ти искаш да правиш?“

Тя отдавна мразеше този въпрос.

И така, вместо да каже на Джак, че се чувства изгубена и дори изоставена заради неговия неочакван успех и щастие, тя изчисти и преобрази трапезарията.

Преди тя беше напълно функционална, макар и скучна стая, сгушена между кухнята и всекидневната. Като много от оригиналните малки къщи, построени по тази част от брега, къщата беше започнала живота си като лятна резиденция на богато портландско семейство. Построена изключително само за летните месеци, тя имаше просторен първи етаж с голяма кухня и дори още по-голяма всекидневна и две малки спални на втория етаж. През годините, сменила множество собственици, къщата беше разширена и реконструирана. Когато през 1999 година Джак и Елизабет се нанесоха, от бедно място тя се беше превърнала в малко по-скъпа бъркотия.

Джак обаче виждаше само цената: порутена къща с лющеща се боя и отдавна остарели тръби… с прекалено малки спални, прекалено тесни прозорци и двор, който плаче за поддържане. Без да споменаваме това, че трябваше да пътува всеки ден с влака до работното си място. Екоу Бийч беше на доста голямо разстояние от Портланд.

Но Елизабет виждаше по-далеч и зад фасадата. Тя гледаше къщата, но виждаше красив малък котидж с веранда от всички страни и гледка, за която човек би бил готов да умре. Тя се влюби в това парче земя, което гледаше към малък изолиран плаж.

За първи път в техния брак, тропна с крак и Джак беше принуден да отстъпи.

Незабавно започна работа по къщата. През последните две години беше направила забележителни промени. Съвсем сама премахна старата боя, старите зелени мокети и под тях се разкри под от дъбово дърво с цвета на медно злато. После остърга бялата боя от камината, построена от речни камъни, и махна пластмасовите корнизи покрай стените. Остърга може би петдесетгодишната боя от кухненските шкафове, боядиса ги наново и смени горните им повърхности с изящни гранитни плочки.

Тъй като работеше сама, напредваше бавно. Въпреки че беше завършила (главно) кухнята и всекидневната, имаше още много работа. Само че през последната седмица трапезарията, изглежда, вече не беше от първостепенна важност, защото трябваше да поддържа в изрядност костюмите на съпруга си. Все пак, децата вече си идваха рядко, а и да бяха у дома, излизаха с приятели за вечеря. Тя и Джак не се забавляваха често, не канеха гости, защото за повечето от колегите му пътуването до къщата беше дълго.

Изминалата нощ обаче беше променила възгледите й. И тя дори не беше сигурна защо.

Тя и Джак седяха във всекидневната и гледаха телевизия. Телефонът звънеше на всеки петнайсет минути и той всеки път вдигаше слушалката, след което говореше безкрайно дълго за себе си и за отразената от него история.

Елизабет долавяше в гласа му възраждането на старото му „аз“ и това предизвикваше у нея много спомени. И нито един от тях не беше добър.

В ранните години на тяхната връзка тя беше обичала футбола. Вълнуваше се, като го гледаше как играе за колежа. Тъй като беше момиче от юга, за което родителите са положили повече от необходимите грижи и са го закриляли прекалено много; момиче, възпитано да говори тихо, и то само когато го помолят, светът на футбола й се струваше удивителен, единствен по рода си. Всеки път, когато Джак спечелеше, той носеше със себе си у дома от звездния прах на славата. По онова време те двамата се обичаха и любовта им беше дива, луда и дълбока.

Но времето беше променило всичко, беше променило и тях. Някъде по пътя — тя мислеше, че когато се преместиха да живеят в Ню Йорк — той стана Звезда. А звездите се държат по различен начин от обикновените хора. Стоят навън по заведенията през цялата нощ, пият със съотборниците си и спят през целия ден, като напълно пренебрегват съпругите и децата си. Спят и с други жени.

Тя и Джак едва успяха да преживеят онези тъмни и ужасни дни. Бракът им беше спасен, по ирония на съдбата, от края на неговата слава. Когато той привикна към болкоуспокояващите, отново имаше нужда от Елизабет.

През изминалата нощ, докато го слушаше как превъзнася самия себе си, тя видя какво ще бъде тяхното бъдеще — огледален образ на тяхното минало. И изведнъж тя огледа трапезарията и си помисли: „Онази стена трябва да се превърне във френски прозорци“.

На следващата сутрин, след като той тръгна за работа, тя отиде до магазина, купи си хартиена маска против прах и тежък ковашки чук и започна работа. Всеки път, когато звъннеше телефонът, тя забиваше чука във все по-поддаващата се стена.

Почти осем часа по-късно, тя направи крачка назад, за да огледа работата си. Дишаше тежко и ръцете я боляха. Зад голямата зееща дупка се виждаше мократа и мъртва през зимата градина. Според нейните прецизни изчисления дупката беше точно толкова голяма, колкото стандартните френски прозорци.

Взе парчето синя тънка пластмаса и закри дупката. Трябваше да поръча прозорците утре. Надяваше се, че няма да е необходимо много време, за да ги доставят и поставят.

Като си подсвиркваше весело, отиде в кухнята и приготви вечерята. Тази вечер нямаше да ядат кой знае какво — просто пилешко и ориз със зеленчуци. Истината беше, че ръцете и дланите я боляха толкова много, че едва успя да отвори вратичката на фурната.

Беше почти седем, когато чу колата на Джак да спира пред къщата. Нямаше търпение да му покаже какво е свършила. Той винаги се заяждаше с нея за това, колко много време й е необходимо, за да вземе решение. Е, не и днес. Забърза към всекидневната. Той тъкмо влизаше с усмивка през входната врата.

— Здравей — каза тя и пое куфарчето и палтото му. — Искам да ти покажа…

— Няма да повярваш какво ми се случи днес! — каза той. — Опитах се да ти се обадя, но сигурно беше излязла.

— Направих две излизания, но все до магазина за строителни материали.

— Новината беше прекалено хубава, за да я поверя на телефонния секретар. Ела тук. — Той я прегърна и я заведе до дивана. Седнаха. Той протегна краката си, после ги качи върху масичката за кафе.

От този ъгъл, тя виждаше трапезарията и доста широка ивица от синята пластмаса. Затропа нервно с крак, но чакаше и той да забележи.

— Познай кой ми се обади днес.

Не беше добра в тази игра, но това никога не го беше спирало. Тя отново хвърли поглед към трапезарията.

— Просто ми кажи, скъпи.

— Хайде, три опита.

— Джулия Робъртс. Мохамед Али. Президентът Буш.

Той се засмя.

— Близо си. Изпълнителният директор на шоуто на Лари Кинг.

— Без шеги?

— Не се шегувам. Осигури си присъствието ми за вторник. Отказал на някакъв важен политик, за да покани мен. Предаването ще се излъчва от студиото директно, а не чрез сателит.

Тя се облегна назад.

— Уоу! Новината наистина си я бива. — Тя почувства част от старата гордост, че го има за съпруг. — Вече си поел по своя път нагоре.

По своя път. Беше подбрала думите лошо. Някак си, те я изключваха, тя оставаше назад.

— Той изпрати два билета първа класа. Ще прекараме наистина страхотно. Има един ресторант, за който чух… Бърди?

Тя отново хвърли поглед на трапезарията и зеещата в стената дупка. Нямаше начин да завърши ремонта навреме, за да отиде с него, а със сигурност не можеше да остави къщата така. По крайбрежието нямаше много престъпления, но това не беше извинение да се държи като луд. Опита се да се сети за някого, на когото може да се обади, но всичките й приятелки имаха деца и съпрузи. Не можеха просто така да изоставят всичко и да се преселят в къщата й за уикенда. Предполагаше, че може да затвори дупката с парчета шперплат — ако можеше да ги намери в местния магазин с толкова кратко предизвестие, — но истината беше, че идеята да прекара няколко дни съвсем сама й се струваше божествена.

— Какво има, скъпа?

Тя посочи към трапезарията.

— Избих стената днес.

Той смръщи вежди и се изправи. Тя знаеше, че докато прекосява стаята, вижда все повече и повече от пластмасата. Той се спря под свода, който разделяше двете стаи, и погледна назад към нея.

— Какво, по дяволите…?

— Знаеш, че исках по-голям прозорец там. Изглед към градината. Но днес реших, че френски прозорци ще бъде още по-добре.

— Днес? Решила си днес? Трябват ти седем месеца, за да избереш боя за кухнята, и двайсет и четири минути, за да избиеш стена?

Тя вдигна безпомощно ръце, като наистина се чувстваше малко глупаво.

— Как можех да знам, че ще ти се обадят от шоуто на Лари Кинг?

Джак въздъхна тежко. Без да се обърне да я погледне, каза:

— Не можеш да оставиш къщата така.

Тя внимателно заобиколи няколкото неприбрани боклука и застана зад него. Прегърна го през талията и притисна буза към гърба му.

— Съжалявам, Джак.

Той се обърна и я взе в прегръдките си. Тя виждаше колко упорито се опитва да съди нещата безпристрастно.

— Вината не е твоя. Не исках думите ми да прозвучат по този начин. Свършила си много тежка работа тук. Сигурен съм, че резултатът ще бъде великолепен.

Защо напоследък ставаше все така? Вече нищо не беше лесно между тях. Не можеха да предприемат дори едно романтично бягство. Тя би трябвало да иска да отиде на такова пътуване с него. Едно време би преместила планина, за да стане възможно това.

— Не трябва да ни е толкова трудно — каза тя тихо и осъзна, че той й беше казал абсолютно същите думи преди няколко седмици.

— Не тази вечер, Бърди — каза той и се отдръпна. Тя знаеше какво има предвид. И тя нямаше енергията за друга дискусия по вечния въпрос, какво не е наред с тях.

Направи огромно усилие и се усмихна.

— Добре. Да видим какво ще облечеш. Може да се наложи да вдигна мисис Дилейни от леглото за химическо чистене на някои дрехи.

Той също се усмихна и макар да беше измъчена усмивка, сега само усилието за това имаше значение.

— Мислех да облека онзи морскосин костюм, който ти ми купи това лято на годишната разпродажба в Нордстром.

— С жълтата риза и вратовръзка?

— Ти как мислиш?

„Ти как мислиш?“ Тези думи бяха прекалено дълбоки, за да бъдат изследвани. По-добре да се плъзгаш по повърхността на водата.

— Мисля, че ще изглеждаш невероятно красив.

— Обичам те, Бърди.

— Знам — каза тя и си пожела и чувствата да идваха така лесно като думите. — Аз също те обичам.

Глава 7

„Всяка жена трябва сама да остарее… Тя сама трябва да намери вътрешното си равновесие“.

Ан Мороу, „Подарък от морето“

В този студен и мрачен зимен ден нито дори подобие на лъч светлина не пробиваше тежките сиви облаци.

Джак се регистрира в хотела и се качи в стаята си. Закачи чантата с дрехите си и веднага отиде до красиво инкрустираното барче в хола. Избра малка бутилка „Шивас Регал“ и си наля в чаша.

Телефонът звънна.

Знаеше, че сигурно е Бърди. Тя винаги беше притежавала нечовешката способност да знае точно в коя секунда той е влязъл в стаята.

— Ало?

— Мистър Шор?

Той седна на леглото. Кубчетата лед в чашата му издрънчаха.

— Джак Шор е на телефона.

— Аз съм Минди Акин, един от продуцентите. Кола ще вземе вас и мис Мълоуни утре следобед в три часа.

— Благодаря ви.

Вас и мис Мълоуни. В това изречение имаше нещо заплашително, зловещо. Той се питаше — и не за първи път — дали нямаше да е по-добре, ако беше дошъл сам.

Но Сали си беше заслужила пътуването. А и бяха изпратили два билета първа класа и щеше да е глупаво единият да бъде пропилян.

Освен това, нямаше да покани Сали, ако Елизабет беше с него. Така че вината за това, че Сали заема съседната стая, беше на Елизабет. Едва беше оставил слушалката, когато телефонът отново звънна. Този път беше Елизабет.

— Здравей, скъпи. Как беше полетът?

Той се облегна на купа възглавници и вдигна крака на леглото.

— Трябва да видиш апартамента, Бърди, много ще ти хареса.

— Апартамент, ха? Доста скъпо и елегантно, а, Джак?

Той смръщи вежди. Удивително, но дори в най-хубавия ден за него, тя успяваше да остане невпечатлена и да звучи някъде отдалеч, отчуждена.

Господи, беше уморен от това. Тяхната връзка се беше превърнала в море от подводни и силни насрещни течения и никъде не можеше да се намери плитка или спокойна вода.

— Да, чудесно е.

— Трапезарията започва да се оформя. Нямам търпение да я видиш.

Отново къщата. Исусе! Човек би помислил, че става въпрос за имение в „Бел Еър“, а не за преустроена лятна къща в затънтена провинция.

— Да, и това е чудесно.

— Колко дълго ще останеш там?

— Две нощи. Интервюто е утре. Ще бъда у дома късно в сряда.

— Завиждам ти — каза тя.

И така трябваше да бъде. Тя имаше всички причини на света да бъде тук с него. Ако наистина го искаше, можеше да помоли някоя от приятелките си да наглежда къщата.

Включи се и втората линия.

— Само секунда, скъпа. Имам и друго обаждане. — Той я остави да чака и отговори на втората линия. Беше Сали, която му каза, че ще го чака до колата след час. Той почувства остра вина — като че ли го бяха заловили да върши нещо нередно. Но това беше лудост — той просто щеше да вечеря с колежка.

— Чудесно. — Включи отново първа линия. — Скъпа? Трябва да бързам. Имам резервация за вечеря.

— Гордея се с теб, Джаксън — каза тя тихо.

Точно това беше чакал той през цялото време — тя да се гордее с него, — но едва сега го осъзна.

— Обичам те — каза той и пожела това да беше самата истина с жар, която го изненада.

— Аз също те обичам. Ще ти се обадя утре след интервюто.

— Великолепно. Чао, скъпа.

Остави слушалката и отиде в банята. Докато вземе душ и подсуши косата си, беше изпил едно питие и си наля друго. Облече набързо чифт сиви панталони и черен пуловер от Калвин Клайн. После застана до прозореца и отпива от чашата, докато не стана време да тръгне.

В седем и половина слезе долу. Лимузината го чакаше. Униформеният шофьор слезе и му отвори вратата.

— Добър вечер, мистър Шор.

Джак се настани на удобната седалка, тапицирана с тъмен плюш. Само след миг вратата отново се отвори и Сали седна до него.

Беше изумително красива в семплата си черна рокля с кръгла яка и почти несъществуващи ръкави. Косата й — как така досега не беше забелязал колко светла беше тя, почти бяла — се спускаше права до средата на гърба й. Когато тя се настани до него, той нямаше как да не забележи краката й… И сандалите й, високи и секси, такива, каквито Елизабет никога не би обула посред лято, а камо ли в средата на зимата.

— Изглеждаш красиво. — Намерението му беше да каже „добре“. Опита се да отпусне яката си. Изведнъж беше започнала да му стяга. — Включено ли е парното отопление? — запита той шофьора.

Тя се наведе към него.

— Остави на мен.

Той долови аромата на парфюма й, както и този на шампоана й. Тя разкопча горното копче на пуловера му.

— Ето. Сега елегантността ти е малко по-небрежна.

Той я погледна. Но видя само червените й устни.

— Прекалено съм стар, за да наподобявам, по какъвто и да е начин хипитата — каза, като се опита с думите си да постигне известна дистанция между тях. Годините бяха естествена граница.

— Хенри Кисинджър е стар. Ти си… просто зрял и опитен.

Между тях изведнъж се настани горещината на вероятността. Той хвърли поглед на шофьора.

— „Таглиачи грил“ — каза. — Имаме резервация за осем часа.

Елизабет беше изтощена. През последните два часа беше работила неуморно в трапезарията. Удивително, но в местния магазин за строителни материали имаха прекрасни френски прозорци. Някой ги беше поръчал, но после се беше отказал да ги вземе.

Те бяха точно това, което искаше Елизабет, и освен това ги получи с отстъпка. Единственият проблем беше, че се наложи да разшири отвора с шест инча, после да сложи рамката и да измисли как да закара прозорците дотам. Целият този процес й отне наистина дълги часове.

Боляха я раменете, а пръстите й се бяха сгърчили като на някой старец, но новите прозорци бяха на мястото си. Тя остави чука и колана с инструментите и си направи чаша чай. Отиде на верандата, за да го изпие бавно.

Над главата й висеше пълната луна, огромна и бяло-синя на сребристото небе. От това нейно любимо парче земя звездите изглеждаха достатъчно близо да ги докоснеш с ръка. Така Елизабет се чувстваше малка и в безопасност; не по-важна за цялостната схема на нещата от стрък трева, но не и по-незначителна.

Тя слезе по стъпалата на верандата и стъпи на подобната на каша трева в предния двор.

Тъкмо щеше да се върне в къщата, когато някакъв звук привлече вниманието й. Отначало помисли, че е вятърът, който стене сред клоните на дърветата. Но нямаше вятър. Обърна се бавно и застана с лице към океана.

Далеч навътре, осветените от луната вълни се плискаха равномерно и се гонеха закачливо.

Чу го отново. Жален звук, който оставаше във въздуха дълго след като е заглъхнала и последната нота. Знаеше какво е.

Прекоси предния двор, без да обръща внимание на това, че работните й ботуши затъват в мократа почва. И се спря на ръба на стъпалата, които водеха надолу по скалите. Те бяха доста стари и порутени и се виеха като змия трийсет фута долу до плажа. Предпазливостта я задържа здраво на мястото й подобно на майчина ръка. Беше тъмно, а стъпалата можеха да се окажат хлъзгави и опасни.

И тогава ги видя.

Косатки, поне дузина.

Перките им се подаваха от водата. Всяка от тях като че ли разрязваше лунната светлина на две. Тя се хвана за хлъзгавия парапет и забърза надолу.

Звукът отново прозвуча, тъжен и призрачен. Вибрираше и се носеше над повърхността на водата, неприличен на нищо земно. Беше музика, родена от водата и носена от самите вълни. Далеч от брега, една косатка излезе от водата и падна обратно със силен плясък, после втора, трета.

Елизабет гледаше като хипнотизирана. След като си отидоха, морето изтри всякакви доказателства за присъствието им. Лунната светлина се отразяваше от водата, както и преди. Лесно беше да се питаш дали въобще са били тук, или си сънувал.

Искаше й се и Джак да беше тук. Тогава щеше да се обърне към него и после да му позволи да я вземе в прегръдките си. Но той беше далеч с…

Лари Кинг.

— О, по дяволите!

Беше забравила да му се обади.

Забравила. И което беше още по-лошо, дори не беше гледала шоуто. Какво, по дяволите, й ставаше?

Изтича по стъпалата обратно в къщата.

Докато набираше номера, из главата й нервно се гонеха всевъзможни извинения: Съжалявам, скъпи, попаднах в катастрофа с много коли. Челюстите на живота ме пуснаха едва преди няколко минути. И изтичах веднага до телефона. Ядох нещо, което не ми понася, и изпаднах в кома.

Телефонният оператор на хотела я свърза със стаята на Джак. Телефонът звънеше и звънеше. И звънеше.

— Стани от леглото, Джак — шепнеше отчаяно тя. Не можеше да се издъни чак толкова лошо. Трябваше да говори с него тази вечер. Той заслужаваше поне това.

Включи се гласовата поща. Тя остави съобщение и затвори. През следващите три часа се обажда на всеки петнайсет минути, но все така никой не отговаряше.

Нямаше начин Джак да проспи всичките тези обаждания. Дори да се беше напил след интервюто.

Тя го познаваше прекалено добре. Той винаги отговаряше на телефона.

И така, къде беше?

Джак открадна шоуто.

Няколко минути след началото на интервюто, Лари му беше задал директен въпрос — нещо от рода на: „Днешните спортисти добър модел за подражание ли са, Джак? И трябва ли да бъдат?“

Джак беше репетирал отговора поне дузина пъти. Знаеше какво точно да каже, но когато отвори уста, заговори сърцето му.

— Знаеш ли, Лари — каза той, — аз съм много ядосан. Превръщаме деветнайсетгодишните деца в мултимилионери и знаменитости. И ги учим да не носят отговорност за нищо, освен за изпълненията си на арената. Те се напиват, ние им ръкопляскаме. Те изнасилват жени, ние казваме, че жените би трябвало да знаят по-добре. Те изяждат телата на неприятелите си част по част, за Бога, и след няколко години са отново на ринга и отново печелят милиони. Когато аз бях в NFL, целият свят беше отворен за мен. И трябваше само да играя добре. Не бях верен на съпругата си и не бях на разположение, когато бях нужен на децата си. И знаеш ли какво? Никой не ме обвиняваше за нищо. Всички говореха за напрежението и натиска, когато си звезда. Но животът е труден за всички. Трябваха ми петнайсет тежки години, но накрая научих, че не съм нищо специално. Мога да хвърлям топка. Голяма работа. Трябва да престанем да позволяваме на нашите спортисти и знаменитости да живеят според собствения си стандарт. И трябва отново да станем нация на добрия спорт.

— Има много хора, които ще харесат този отговор — каза Лари. — Но има и такива, не по-малко, на които той няма да се хареса.

И тогава Джак разбра. Не беше сложил край на кариерата си със своята честност, беше успял. Собствениците на клубове и лошите момчета щяха да го намразят. Но феновете и родителите щяха вечно да са му благодарни и да го обичат.

А нищо не допринася за успеха на медиите като противоречието.

Утре хиляди станции ще повтарят части от речта му по цялата страна.

След шоуто отиде право в хотела да се обади на Бърди. Тя не вдигна. После се обади на дъщерите си. Нито една от двете не отговори.

Разочарован, отиде в бара и си поръча питие. Час по-късно изпи още едно. След което втренчи поглед в празната чаша. Слабата светлина създаваше безчислени цветове в топящите се кубчета лед. Никога не му се беше удавало да бъде сам със себе си, а в момент като този беше дори по-лошо.

— Не трябва да бъдеш сам тази вечер.

Джак вдигна поглед. До него стоеше Сали в прилепнала синя рокля с две невъзможно тънки презрамки. Косата й беше прибрана отзад с клип във формата на тъмна пеперуда. Кожата, която деколтето разкриваше, беше млечнобяла. Тя се усмихна и дъхът му заседна в гърлото.

— Ще ме поканиш ли да седна?

— Разбира се. — Гласът му беше надебелял и дрезгав. Той прочисти гърлото си. — Мислех, че тази вечер ще прекараш в къщата на леля си.

Тя се засмя и се намести на столчето.

— Няколко часа в предградието са ми достатъчни. Още няколко анекдота за първото зъбче на Чарли ще ме накарат да пищя. Та това е само зъб, за Бога! На всички им растат зъби. Не е като да е написал концерт за пиано.

Джак почувства бедрото й до своето. Беше му приятно да усеща топлината на тялото й. Опита се да си спомни кога за последен път Елизабет го беше гледала така, сякаш истински го желае. Този спомен щеше да бъде защитната му броня. Но не можа да си спомни. Сега беше лесно да забрави колко страстен беше някога сексът им. Някои огньове просто загасват и те оставят в леден студ.

Дойде сервитьорката. Джак погледна Сали.

— „Маргарита“, нали?

— Значи помниш.

Той пресуши чашата си и си поръча следващото питие. Струваше му се, че наистина чува как отслабват връзките на брачните клетви. Звукът беше нисък и стържещ и много приличаше на човешкото отчаяние.

— Беше феноменален днес — каза тя, когато отново останаха сами.

— Благодаря.

Сервитьорката отново дойде, остави питиетата и се отдалечи. Някъде далеч, започна музиката от джубокса.

— След тази вечер ще бъдеш звезда.

Думите й докоснаха нежната струна дълбоко в душата му, която имаше нужда да бъде погалена. Изведнъж той се почувства отново млад, а тя като че ли притежаваше целия опит на земята. Не можеше да не я погледне в очите.

— Знам, че си женен — прошепна тя. — Не искам да съсипя брака ти. Искам просто да прекарам нощта с теб. Една нощ, а после да забравим, че се е случило. Не е необходимо никой да знае.

Джак се опита да извика в представата си лицето на Елизабет, но не можеше да си спомни как изглежда тя. Не беше я докосвал толкова отдавна, че дори не можеше да се престори, че си спомня каква е на допир кожата й. За първи път от дълго време насам се почувства желан. Тялото му изпитваше болка — толкова силно копнееше да се отдаде на желанието.

Тя го докосна по лицето, с което го накара да я погледне.

— Само целувка, тогава — прошепна тя.

Той почувства дъха й на устните си, горещ и влажен. И почти изстена на глас.

— Можеш да кажеш, че това е целувката на победата. Сега тя беше дори още по-близо. Усещаше аромата на парфюма й и сладкия мирис на шампоана й. Устните й докоснаха леко неговите.

— Няма нищо лошо в целувката на победата — каза тя и той долови дрезгавината на гласа й. Тя го желаеше толкова силно, колкото и той — нея. Ако сега плъзнеше ръка под масата, под роклята й, в бикините й, щеше да усети, че е влажна и готова за него.

— Не — каза той тихо и нададе стон, недоволен от слабостта си. — Трябва да тръгвам. — И се изправи.

Направи нечовешко усилие, за да се отдалечи.

На следващата сутрин Елизабет се събуди от звъна на телефона. Претърколи се и каза сънено:

— Ало?

— Здравей, Бърди, слънцето отдавна изгря. Гледа ли шоуто?

Тя седна в леглото и прокара длан през рошавата си коса.

— Здравей, скъпи. — Не можеше да му каже, че е забравила. Щеше да го боли толкова много. Опита се да измисли правдоподобно извинение.

Той обаче като че ли не забеляза неловката пауза.

— Направих го, бейби. Ти си омъжена за суперзвезда.

— Винаги съм била омъжена за звезда, Джак. — Тя издиша тежко. — Знаех, че ще бъдеш много добър. Гордея се с теб.

— Трябва да остана още един ден за пресконференция. Имаш ли нещо против?

— Разбира се, че не.

— Чудесно. Ще съм вкъщи утре, тогава. Ще празнуваме сами, окей?

— Окей, скъпи. Обичам те.

— Обичам те. Чао.

Елизабет бавно остави слушалката. Не се беше осмелила да го запита къде е бил предишната нощ.

Не можеше да не се пита дали не е бил с друга жена. Бяха минали години, откакто за последен път беше поставяла под въпрос неговата преданост. Но ето, че сега се връщаше този стар и лош навик. Изневярата може да бъде простена, но е невъзможно да бъде забравена.

Странно, но не това я тревожеше най-много.

Тревожеше я това, че всъщност не я интересуваше.

Глава 8

Джак седеше зад бюрото си и гледаше бележките, разпръснати пред него, докато пиеше двойното си кафе във висока чаша.

През последните няколко дни историята на Дрю Грейлънд се беше разпространила като горски пожар. По всички медии се споменаваше името на Джак. Интервюто с Лари Кинг го беше изпратило отново под светлината на прожекторите. Той отново беше гореща новина, но това не му беше достатъчно. Трябваше пак да се труди, защото вчерашните новини бяха точно такива — вчерашни.

Беше получил онова, което от години искаше — шанс. Хората отново го гледаха. Сега му трябваше втора история, която да затвърди репутацията му. Нещо, което ще накара телевизионните мрежи отново да го забележат.

Снощи, докато лежеше в леглото и слушаше Бърди да бърбори за новия дизайн на спалнята, усилено се мъчеше да измисли нещо. Някаква идея. Трябваше да му хрумне. И около три след полунощ идеята наистина дойде.

Историята започваше с Алекс Родригес. Сиатъл беше прогонил известния бейзболист, когато той беше подписал договора с Тексас. Като че ли Алекс би трябвало да откаже най-големия договор в бейзболната история.

Хората не разбираха колко мимолетен е професионалният живот на спортиста. Вече си стар на трийсет, а на трийсет и пет си истинска антика. И то само ако тялото ти издържи дотогава. Но как човешкото тяло може да търпи такова наказание година след година, без да се предаде прекалено скоро? Човек просто трябва да вземе парите, когато му ги предложат. Защото утре може и да няма предложение. Нито един настоящ спортист не се осмелява да говори за тези неща, защото е прекалено богат, за да му повярват. Но един застаряващ, някога златен спортист, който е изгубил кариерата си, е съвършен за тази работа.

Сведе поглед към онова, което току-що беше написал: „През очите на спортиста. Какво е да си трошлив и преходен Бог“.

В заглавието се долавяше точната смесица от блясък, корупция и сърцераздирателност. А Джак познаваше темата из основи.

Внезапно звънна телефонът. Той вдигна слушалката.

— Джаксън Шор.

Глас, който той не беше чувал от години, каза:

— Здравей, Дълга ръка, как са нещата при теб?

— Уорън?! — Джак се облегна назад. — По дяволите, Меки пръсти, не съм те чувал, откакто се ожени за последен път и ме взе за свой кум. Да не би пак да се жениш?

— Не, не. Истината е, че сърцето ми създава известни страхове. Няколко нощи, прекарани свързан с някакви машини, наистина могат да изкарат акъла на човека.

— Добре ли си?

— По-добре отвсякога. Оказа се, че е страхова невроза. Можеш ли да повярваш? Четиринайсет години професионален спорт и нищо. Няколко години като студио аналитик и вече съм стресиран. Лекарите казват, че трябва да почивам. И реших да зарежа работата в медиите. Прекалено много пътуване, но момчетата от „Фокс“ не искат да ме оставят да си отида с грация. Излязоха ми с идеята за ново едночасово шоу. Казва се „Добрите спортове“. Представят си комбинация от „Истински спортове“ и „Опра“, ако въобще можеш да повярваш. Ще гледаме на спортистите по съвсем нов начин, ще се опитваме да разберем на какъв натиск са подложени и какви удари им се налага да изтърпят.

— Звучи чудесно. Може да ти гостувам някой път, знаеш ли, за да говорим пак за Грейлънд.

— Всъщност искаме те за нещо повече от гост. Щяха да ти се обадят днес, но аз ги помолих да ми дадат възможността да се обадя аз. Големите и аз, разбира се, мислят, че ти си естествения втори водещ. От години се опитвам да накарам от Ню Йорк да те вземат на работа. Сега, след историята с Грейлънд, най-после са готови да слушат. Помисли си, Джако, ще бъде като в добрите стари времена. Отново ще бъдем един отбор.

— Не ме вземай на майтап, Уорън. Бих дал левия си тестис за тази работа.

— Запази си топките с размери на фъстъци. Просто ела утре в Ню Йорк за интервю.

— Сериозно ли говориш?

— Разбира се, че говоря сериозно. Накарай секретарката си да се обади на Бил Кемпбъл във „Фокс“. Той ще ти изпрати билет. После кажи на моята секретарка кога ще пътуваш. Ще те посрещна на летището.

— Ще хвана първия полет. И благодаря, Уорън. Наистина ти благодаря.

— Работата не е сигурна, Джако. Но знам, че ще ги сразим. Ще се видим утре.

Джак прекъсна разговора и веднага се обади у дома. Елизабет вдигна на второто позвъняване.

— Ало?

— Здравей, скъпа, няма да повярваш… — Той се спря. Ами ако не получеше работата? В миналото беше разочаровал съпругата си прекалено често. Нямаше нужда да предизвиква у нея напразни надежди. — Утре трябва да съм в Ню Йорк. Можеш ли да ми приготвиш един куфар?

— Ню Йорк? Как така?

Трябваше бързо да измисли нещо.

— Някакъв изтъкнат четвърт защитник от гимназията току-що е подписал договор с „ДъДакс“. Имам интервю с него.

— О, доста странно. Колко дълго ще отсъстваш?

— Две нощи. Хей, хайде да излезем довечера. Какво ще кажеш за заведението на Стефани? Там е много романтично.

От другата страна на линията настъпи пауза.

— Какво става, Джак?

— Нищо. Доста дълго не сме излизали на вечеря, това е всичко — отговори той. Беше вярно. Не можеше да си спомни кога за последен път се е обадил от офиса, за да си уговори среща със собствената съпруга. Но отсега нататък всичко щеше да е различно. Щеше да премести земята, ако е необходимо, но щеше да получи тази работа. А после щеше да се върне триумфално вкъщи. О, тя щеше да мърмори за преместването на изток, но накрая пак щеше да направи онова, което е необходимо. Тази работа най-после — най-после — щеше да им даде втори шанс. — Всичко е наред.

И беше. Поне веднъж, всичко беше наред.

Елизабет отстъпи крачка назад, притиснала силно кръстосаните си ръце към гърдите. Джак беше до входната врата с пътната чанта в ръце. Дори в този ранен час, още преди изгрева на слънцето, той беше весел и нетърпелив и изглеждаше почти като момче.

За миг й се видя толкова красив, че дъхът й спря. Странно, спомни си първия път, когато той я беше целунал. Преди цял един живот. Лежаха на тревата и уж учеха. Тя не беше видяла, че той се кани да я целуне. Въобще не беше очаквала такова нещо и когато устните му докоснаха нейните, необяснимо защо започна да плаче. Още от тази единствена целувка беше разбрала, че с живота й е свършено… Че ще обича Джаксън Шор до деня, в който умре.

Това вероятно още беше истина.

Но беше ли достатъчно?

Вдигна поглед към него и се запита дали той ще долови копнежа й, дали желанието се чете в очите й. Или беше виждал този поглед толкова често и толкова дълго, че той просто се беше превърнал в Елизабет.

— Може би ще мога да дойда с теб. Тези думи трябваше да каже, когато той отиваше на шоуто на Лари Кинг.

Усмивката му изчезна, той остави чантата на земята и тръгна към нея.

— Не този път, Бърди. Ще се движа с пълна скорост. Няма да мога да прекарам никакво време с теб.

Тя кимна и преглътна бучката, заседнала в гърлото й. Обикновено, той я канеше на всяко едно от бизнес пътуванията си, но тя не искаше да оставя децата. Едва по-късно — прекалено късно — беше разбрала какво говорят за брака им нейните решения. Вината за това, че беше пропуснала шанса си, беше нейна.

— Следващия път, тогава. И без това мразя Ню Йорк.

Той я погали по лицето и нежно я принуди да вдигне брадичка и да срещне погледа му.

Тя го прегърна здраво. Изведнъж изпита страх да го пусне да замине.

— Внимавай — прошепна.

Той направи крачка назад.

— Ще ти се обадя, когато пристигна. Имам запазена стая в „Карлайл“. Телефонният номер е на хладилника.

— Добре. Приятно пътуване и късмет.

— Победителите не се нуждаят от късмет.

Тя остана там, все така със скръстени здраво ръце, дълго след като той беше заминал.

Някъде в къщата някаква греда се намести и дървото изскърца. Часовникът над полицата на камината удари пет часа. Тя се опита да не мисли за безкрайния и тягостен ден, който я очакваше. Беше още рано, можеше да се върне в леглото. Но нямаше да може да заспи.

Отиде в кухнята и отвори календара, в който всеки ден записваше предстоящите задачи. Започна да планира деня си. Беше почти преполовила листа, когато осъзна, че е четвъртък.

Вечерта, в която се събираха лишените от страст жени.

Може би щеше да отиде. Като че ли нямаше никакво по-добро занимание.

Джак обичаше всичко в първа класа: невъзможно късата опашка пред гишето за проверка, просторните и удобни сиви седалки, чистите бели подноси, храната, върху които наистина можеше да се яде, питиетата, които сякаш никога не спираха да пристигат.

„Горещи хавлии, сър? Мога ли да ви донеса бренди след вечеря, мистър Шор? Мога ли да ви донеса палтото, ако ви е студено?“

Обслужването във въздуха беше нещо, което той беше забравил и си беше припомнил едва напоследък. Техните семейни ваканции през последните години бяха свързани с пренаселеност — много хора в тесни пространства.

Той протегна ръка към куфарчето си. Като забеляза драскотините и няколкото оръфани места по черната кожа, се запита дали не трябваше да си купи ново. Знаеше какво щеше да каже Бърди. „Не ти дават втори шанс, за да направиш впечатление. Трябва да го направиш от първия път“.

Изведнъж изпита желание да й беше казал за интервюто. Тя щеше дълго и грижливо да подбира дрехите му, да се погрижи вратовръзката да се съчетава идеално с ризата. И нямаше да задава никакви въпроси за дипломатическото куфарче.

Точно по този начин тя му беше помогнала да се приготви за Албъкърк преди толкова много години. „Ти си звезда“, беше му казала почти ожесточено и го беше стиснала за раменете. „Не го забравяй и за секунда. Канал 2 би трябвало да падне на колене, за да има възможността да наеме великия Джаксън Шор“.

— Звезда — измърмори той под носа си и едва със секунда закъснение разбра, че е говорил на глас. Огледа се загрижено, но като че ли никой не беше забелязал.

Все още си спомняше какво е да си на върха на славата. Тогава по-скоро се носиш по въздуха, отколкото вървиш… Вратите се отварят по вълшебен начин още преди да си протегнал ръка към дръжката… Масите в най-добрите ресторанти са на твое разположение. А най-добре си спомняше как хората те гледат.

— Мистър Шор? Капитанът включи сигнала за коланите. Скоро ще кацнем.

Той остави куфарчето на мястото му и се усмихна на стюардесата.

— Благодаря.

Самолетът се приземи плавно, потрепна само няколко пъти и грациозно се понесе към терминала. Само след няколко минути стюардесата отново се появи с пътната му чанта в ръце.

— Ето, мистър Шор, нямате палто, нали?

Той отново й се усмихна лъчезарно.

— Забравих, че ще ми е необходимо. Не съм идвал на изток от известно време.

— Как може човек, който е играл за „Джетс“, да забрави нюйоркската зима?

Значи знаеше кой е той. Това не беше обикновено обслужване в първа класа — тя флиртуваше с него.

— Аз съм от Минеаполис. Имам два дни почивка тук… В хотел „Уоруик“.

Джак чу шума, който обикновено вдигат хората, когато слизат от самолета. Чуваше го някъде много, много отдалеч.

Трябваше само да кимне и да каже: „Аз също ще прекарам нощта тук. Какво съвпадение!“ И да я попита за името й. Можеха да прекарат нощта в някой тъмен ъгъл на бара, а краката им да се допират вълнуващо, докато не стане време да престанат да си бъбрят…

За миг пожела това — пожела нея — толкова силно, че му се замая главата. После си помисли за Франк Гифорд и си пое дълбоко дъх. Възвърна си равновесието. Тези дни бяха отминали за него. Взе чантата си от нея и каза:

— Благодаря. Желая ви приятно прекарване в Ню Йорк.

Усмивката й стана колеблива. Тя побърза да върне предишната й лъчезарност.

— И на вас също, мистър Шор.

Той преметна чантата си през рамо и слезе от самолета. На изхода имаше много хора, които чакаха следващия полет.

Уорън изпъкваше сред тълпата като двестагодишна секвоя сред млада, току-що засадена гора. Беше висок и облечен скъпо, но не това го отделяше от останалите. Короната на знаменитостите стоеше съвсем удобно върху главата на Уорън. Той тръгна напред, широко усмихнат.

Тълпата се раздели, за да му направи път. Сочеха го с пръст и си шепнеха нещо, но Джак не мислеше, че Уорън забелязва това.

— Е, как си, старче?

— Господи, Джак Светкавицата — каза Уорън достатъчно високо, та хората да се обърнат и да втренчат погледи в тях. На няколко по-стари лица се изписаха изражения, които подсказваха, че са ги познали. Но децата със силно изрусени коси и обеци на носовете продължаваха напред, безразлични и невпечатлени.

Уорън взе Джак в мечешката си прегръдка, после го прегърна през раменете и го поведе вън от изхода.

— Господи, колко се радвам да те видя! — Продължи все така бързо да говори неща от рода на: „Не сме се виждали толкова отдавна, как беше през цялото това време, виждал ли си някого от старата банда?“. Двамата излязоха от терминала и се качиха в стария „Вайпър“ на Уорън, а после излязоха с рев на магистралата.

Беше сив зимен ден. Облаците се стелеха като одеяло над магистралата, а по предното стъкло се образуваше коричка влага.

— Помниш ли как играехме в такова отвратително време? — запита Уорън, натисна силно клаксона и зави в другото платно, за да избегне удара с един „Лексъс SUV“.

Джак се усмихна щастливо. Той и Уорън бяха съотборници още в университета „Вашингтон“ в Сиатъл. Сигурен беше, че са играли и в дни, когато слънцето е греело ярко, защото просто не можеше да бъде другояче, но не можеше да си спомни нищо такова. Помнеше само как играеха на стадиона „Хаски“ в дни, когато сякаш самият Господ пикаеше отгоре върху тревата.

— Елизабет и Мери слагаха огромни торби за боклук на главите си, помниш ли?

Уорън се засмя.        — Онова, което си спомням най-добре за Мери, са циците й и това, че въобще не трябваше да се женя за нея.

По онова време те образуваха четворка — Джак и Елизабет, Уорън и Мери. Бяха неразделни в университета, после течението отнесе Уорън в Денвър, а Джак — в Питсбърг. След няколко години и доста повече трансфери, той и Уорън играха отново заедно в Ню Йорк. Тогава вече Уорън беше женен за Филис и двамата — и той, и Джак — бяха суперзвезди в забързания и луд свят на NFL. От всички тях, само Елизабет беше успяла да запази здравия си разум в онези златни години, когато парите течаха през пръстите им като вода. Тя пестеше, колкото можеше, но Джак никак не я улесняваше в тази задача. По онова време той мислеше, че славата ще трае вечно.

— Как е Бърди?

— Чудесно. Момичетата — също. Сега и двете са в Джорджтаун. Стефани все още е тиха и прекалено сериозна. Излиза с онова момче, което спечели наградата „Уестингхаус“. Оценките са винаги отлични. Ще се дипломира този юни със степен по микро нещо си или друго.

— Точно като майка си, ха? Бърди беше единствената студентка, която винаги имаше отлични оценки.

Джак беше забравил колко много беше обичала училището съпругата му. Години след като се бяха дипломирали, тя говореше, че иска да има магистърска степен по изкуствата, но така и не беше го направила. Елизабет си беше такава — говореше запалено за много неща.

— Джейми е като мен. Ако не беше една от най-добрите плувкини в страната, щеше да се бори да бъде една от най-добрите в колежа.

— Помниш ли кръчмата на Галахън? Където пиехме бира с момчетата.

И където сваляхме момичета. Поне не го беше казал на глас. Но мълчанието не можеше да промени миналото. Джак беше прекарал голяма част от младостта си в този бар, флиртувайки с безкрайния поток момичетата, които придружаваха футболните мачове. Водеше някои от тях в леглото си.

А през цялото това време Елизабет беше в смешно голямата им къща в Лонг Айлънд и отглеждаше децата им съвсем сама. Когато той най-после се прибереше у дома, миришещ на бира, цигарен дим и парфюма на друга жена, тя винаги се преструваше, че не забелязва.

Как бяха успели да преживеят онези дни? И как беше възможно тогава да са били по-щастливи, отколкото сега?

Този въпрос не му даваше мира от известно време.

— Ето я телевизионната станция — каза Уорън и наклони глава наляво. — Ще се срещнем с главните утре за закуска. Твоето прослушване е в десет и трийсет. Аз ще чета с теб.

Джак разхлаби вратовръзката си.

— Някакви указания за твоя стар приятел?

Уорън спря пред хотела и се обърна към Джак.

— Видях интервюто ти с онова момиче от колежа. Съветвам те да се отпуснеш малко. Знаеш, че камерата е като жена и може да долови страха и отчаянието. А отчаяните момчета никога не получават добра работа.

Джак се засмя. Не можеше да си спомни кога за последен път беше получил добра работа. Може би отчаянието беше негов проблем прекадено дълго.

Вратата се отвори. Униформен мъж му се усмихна.

— Добре дошли в „Карлайл“, сър.

Джак слезе от колата и подаде чантата си на пиколото.

— Благодаря.

Уорън се наведе към него през празната седалка.

— Искаш ли да дойдеш у дома на вечеря? Бет е ужасна готвачка, но приготвя опасно мартини.

— Ще пропусна. Главата ми трябва да е бистра за утре.

— Винаги се напиваше преди голяма игра. Ще те събудя в осем. Ще закусим в хотела.

— Чудесно. И пак ти благодаря за това, Уорън.

— Не ми благодари, преди да са ти предложили работата. После ще приема пари в брой.

Електрическият прозорец се вдигна безшумно нагоре. Джак загледа как колата се носи с рев надолу по улицата и спира рязко при светофара. После се регистрира на рецепцията и се качи в стаята си. Първото, което направи, беше да си налее питие. Не му помогна. Беше много напрегнат — както едно време преди голяма игра. Можеше да мисли само за това, колко много означава за него този шанс.

„Моля те, Господи!“ Погледна телефона. Знаеше, че трябва да се обади на Бърди, но самата мисъл вече го изтощаваше. Трябваше да се преструва, че е в града заради някакво хлапе от колежа, а тя щеше да му говори за плат, с който да тапицира дивана. И нито един от двамата няма всъщност да слуша другия.

От години беше така. Защо, тогава, това го тормозеше толкова много напоследък? С въздишка, той вдигна слушалката и набра домашния си номер.

На четвъртото позвъняване се включи телефонният секретар. Гласът на Бърди каза: „Здравейте, свързахте се с дома на Джак и Бърди. Ние не сме тук. Оставете съобщение“.

— Здравей, скъпа — каза той. — Аз съм в хотел „Карлайл“, стая 501. Номерът е на хладилника. Обади ми се. Обичам те.

Думите излязоха автоматично от устата му, но в последвалата тишина той се замисли какво означават те и колко много време беше минало, откакто бяха наистина верни.

Отиде до прозореца и се загледа в светлините на Манхатън. Размитото отражение на собственото му лице го гледаше обратно. Той затвори очи и във внезапния мрак, видя по-млада и по-ярка своя версия. Мъж, който все още беше сигурен в своите способности, мъж, който знаеше, че е знаменитост.

Онзи мъж съществуваше в друго време и място, далеч оттук. В Сиатъл.

Здрач, студен зимен ден…

Беше отишъл в женския клуб „Делта делта гама“ на колежа на Четирийсет и пета улица и му бяха казали, че Елизабет Роудс винаги прекарва съботните вечери в „Арборетум“. Нямаше избор, освен да отиде да я потърси там. Отчаянието го разяждаше. Няма по-отчаян човек от футболна звезда с все по-лош успех в колежа.

Намери я на брега на езерото Уошингтън. Тя рисуваше. Отначало видя само косата й, позлатена от слънчевата светлина. Носеше син пуловер от шотландска вълна и свободен дънчен гащеризон, който напълно скриваше очертанията на тялото й. От задния й джоб стърчаха три четки.

Странно, че помнеше тази подробност, но така беше. Тя имаше три четки.

Все още помнеше техния разговор, почти дума по дума…

Той прочисти гърлото си и каза:

— Елизабет Роудс?

Тя се обърна толкова бързо, че изтърва едната четка.

— Кой си ти?

Красотата й го изуми.

Тя прокара длан през лицето си и присви очи, макар слънцето да залязваше. Той забеляза наниза перли на шията й под яката на дънчения гащеризон.

— Кой си ти?

— Джаксън Шор… Взех името ти от доктор Линдблум от отдела по английска литература. Той каза, че може да имаш свободно време, макар да даваш много уроци на различни студенти. Сигурно можеш да вземеш още един ученик, а? — Той се усмихна глупаво. — Иначе ще изпадна от курса по литература.

Челото й се сбърчи още повече.

— Коя година си?

— Първа.

— Първа година студент, който ще изпадне от класа по основна английска литература и моли за помощ в неделя в последната седмица на срока. — Зелените й като океана очи се присвиха. — Нека позная: спортист.

— Футбол.

Усмивката й беше от тънка по-тънка.

— Разбира се. Чуй, как беше името ти — Джок? — обичам да помагам, но…

— Чудесно. Доктор Линдблум каза, че мога да разчитам на теб. Кога ще започнем да учим заедно? Последната ми работа трябва да бъде стихотворение в ямбичен пентаметър. Какво, по дяволите, е това? Наистина имам нужда от помощта ти.

Тя въздъхна и прокара длан през косата си. По челото й останаха следи жълта боя.

— По дяволите. — След дълга пауза, каза: — Предполагам, че можем да се видим довечера.

— Довечера? Домашна работа в неделя вечер? Не мисля.

Той видя, че тя отново се опитва да си спомни името му, и, каква лудост, това го възбуди. Беше свикнал с жени, които го преследват и спят с него, защото той е известен полузащитник, а ето го сега, привлечен от жена, която дори не може да си спомни името му.

— Съжалявам. Ще трябва да намериш някой друг.

Тя наклони глава, за да му покаже, че отказва предложението му, и продължи да рисува. Той направи крачка към нея. Обувките му за тенис затъваха в мократа трева.

— Ами ако искам да уча с теб?

Тя се обърна. Изгледа го внимателно и отметна кичур коса от челото си. И тогава той забеляза огромния й диамантен годежен пръстен.

— Виж, Джей…

— Джак.

Той се приближи с още една крачка. Тя отстъпи назад.

— Вземам само ученици, които наистина се интересуват от успеха си.

Той стопи и последното малко разстояние между тях.

— Имам нужда от теб.

Тя се засмя.

— Хайде. Те всъщност не се интересуват дали вие, спортистите, ще научите нещо.

Той долови в гласа й нещо, което го изненада. Останки от акцент. Южнячка, помисли си. Обичаше провлечените и сладки южняшки гласове.

— Мен ме интересува.

Тя отново го погледна. Тъй като не отделяха поглед един от друг, тя започна да се изчервява.

— Добре. Ще се срещнем утре сутринта в „Сузало“. В десет и половина.

— Ау, не в „Сузало“. Там е истинска морга.

— Но това е библиотека.

— Какво ще кажеш да се срещнем до реката? Ще донеса кафе.

— Това не е любовна среща. — Тя погледна часовника си. — Виж, ще бъда в стаята до фонтана на втория етаж на библиотеката в десет и половина. Ако искаш помощ, ела навреме.

Това беше началото.

Джак се влюби в Елизабет бързо, а и не му трябваше много време, за да я омагьоса с чара си. Той й обещаваше луната и звездите, кълнеше й се във вечна любов. Наистина искаше да е така. Вярваше в това.

Нито един от двамата не беше направил нещо погрешно. Те просто не знаеха колко дълго е това „завинаги“.

Глава 9

Елизабет стоеше по средата на стаята гардероб и се опитваше да реши какво да облече. Нищо от това, което имаше, не й изглеждаше подходящо. От закачалките на стената висяха редици орнаментирани колани. Само че сега, в годините, които тя, в отчаяние, определяше като свободни от метаболизъм, те бяха безполезни. Старите й колани можеха да обгърнат едното й бедро. Докато тя наддаваше на тегло, премина от колани на шалове. Имаше дузини боядисани на ръка копринени шалове, с които да прикрива нарастващия си силует, но един развяващ се шал не изглеждаше много подходящ за вечерта на жените, лишени от страст.

Плетена зелена рокля с дължина до глезена привлече погледа й. Без да губи повече време, тя я грабна и облече. От чекмеджето на бюрото избра кован на ръка пютър и огърлица от морски охлюви — реликви от нейния период на бижутата.

— Готово.

Не се погледна втори път в огледалото. Слезе долу и взе дамската си чанта от масата в кухнята, след което веднага напусна къщата.

В колежа спря за момент пред затворената врата на класната стая, после влезе.

Този път лицата й бяха познати и дружелюбни. Мина, облечена в друга домашна полиестерна рокля на цветя, говореше с Фран, която като че ли я слушаше внимателно. Хубавата дребна Джой, сервитьорката от „Пиг ин ъ бленкит“, говореше оживено със Сара. Ким стоеше до масичката за кафе и си играеше с пакет цигари.

При влизането на Елизабет, Джой се усмихна и тази усмивка се предаде на всички в стаята.

— Не мислех, че ще дойдеш пак — каза Джой и отхапа от кифличката, след което задъвка така, сякаш беше дъвка.

Елизабет беше изненадана, че въобще някой се беше сетил за нея.

— Защо не?

Джой погледна многозначително лявата ръка на Елизабет.

— Голям диамант.

Елизабет сведе поглед към венчалния си пръстен — диамант един карат и половина на широка златна халка. Не знаеше какво да каже.

— Повечето от нас са изоставени. Някои, като мен, са паднали на главата си. Върху бетонен под от високи етажи. — Джой се усмихна. — За щастие, не се сплесках.

— Нито една жена не умира от това — отговори Елизабет, с което изненада себе си. — Съпругът ми работи в около осем града за последните петнайсет години. Повярвайте ми, никак не ми беше лесно.

— Уоу! Военен?

— Не. — Не искаше да уточнява каква е кариерата му. Последното, от което имаше нужда, беше всички да знаят, че е омъжена за Джаксън Шор. Това винаги слагаше началото на разговори от рода на: „Ах, каква щастливка си!“ А тя определено не искаше това от тези жени. Трябваше обаче да каже нещо. — Той има проблеми. Не може да задържи вниманието си върху нещо дълго време.

Джой се изкикоти.

— Е, но си има онази работа, нали? Те всички се интересуват само от секса.

В предната част на стаята, Сара плесна с ръце.

— Добър вечер, дами. Чудесно е, че виждам толкова много познати лица.

Джой хвана Елизабет за ръката и я поведе към столовете, където седнаха една до друга.

Сара беше по средата на встъпителните си думи, когато Мина се изправи на крака. Усмихваше се толкова весело, че лицето й се беше сгърчило като изсъхнала ябълка.

— Дойдох дотук с колата! — Долната й устна, по-плътна заради розовото червило, трепереше. — Вече мога да отида, където поискам.

Аплодисментите бяха като гръмотевична буря. Елизабет беше изненадана колко дълбоко я разчувстваха тези няколко думи. Вече мога да отида, където поискам. Какво чувство трябва за това! Как така тя, която шофираше от години, досега не беше погледнала на нещата по този начин? Свободата винаги й е била достъпна, била е на разположение, когато е запалвала двигателя на колата. На разположение на всяка жена, която би се осмелила да погледне извън предначертания път и да се запита: „Къде ли би ме извел онзи път?“.

Когато аплодисментите утихнаха, жените седнаха отново по местата си. Този път, понеже нямаше „нови“ лица, Сара поведе групата към дискусия, която трябваше да задълбочи обсъждането на вече изразени мечти.

Джой заговори първа.

— Вчера заведох децата на зъболекар. Много ми харесва чистотата в зъболекарските кабинети. — Тя въздъхна. — Чистачката на зъболекаря току-що си беше купила съвсем нов „Фолксваген“. Можете ли да повярвате? И аз бих искала да карам такава кола.

— Мислила ли си някога да станеш чистачка? — запита Сара.

— Да, точно така. Едва успях да завърша гимназия. Мисля, че средният ми успех се измерваше с отрицателно число. — Опита се да се усмихне, после се наведе и затършува в огромната чанта, поставена до стола й. — Тази седмица мислих за мечтите на друг човек. Един от моите клиенти е оставил това на масата миналата седмица.

— Тя извади четка за рисуване и я подаде на Елизабет. — Това да не би да е намеса на съдбата?

Четката беше голяма и груба, вероятно от детски комплект за часовете по рисуване. Евтина четка, която нито един художник няма да използва. Тогава защо на Елизабет й се доплака?

— Благодаря ти, Джой — каза тя и взе четката. Сърцето й подскочи, когато я докосна.

— Разкажи ни за рисуването — каза Сара.

Елизабет си пое дълбоко дъх.

— Когато бях в колежа, учителите ми казваха, че имам талант. Бях приета да се уча по няколко програми, които даваха степен в изкуството.

— И записа ли се? — запита Джой с глас, изпълнен с благоговение.

— Не. След като се родиха момичетата, нямах време. По-късно, когато Джейми тръгна на училище, се опитах да се върна към рисуването, но когато взех четката, нищо не се случи. Просто седях и гледах в пространството.

— Огледа лицата на събралите се жени. Всяка една от тях я разбираше. Човек понякога пропуска шанса си.

И все пак… когато погледна евтината четка в ръката си, нещо се случи. Нищо от съществена важност, не чу Божия глас или нещо подобно, но… Изведнъж си спомни как се чувстваше, докато рисуваше. Беше като да летиш, да се носиш високо над земята.

И внезапно всяка мисъл изчезна от главата й, освен мисълта за рисуване.

След срещата паркира колата на мястото й и изтича в къщата. Без да се бави да загаси лампите на долния етаж, се качи в стаята си. Разпръсна дрехите от задната част на гардероба си и падна на колене.

Там беше — картонена кутия, пълна със стари бои и четки. Дръпна я към себе си и вдъхна отдавна забравения мирис на изсъхнала боя. На върха лежеше една-единствена черна четка с фини тъмношоколадови косми. Тя я взе и погали с нея нежната кожа под брадичката си.

Усмихна се и се изправи. Отиде в спалнята си до френските прозорци, които водеха към балкона на втория етаж. Притисна пръст до студеното стъкло и втренчи поглед в тъмното море.

Ако имаше място, където би могла отново да рисува, то беше тук, в безопасността на собствения й двор. Затвори очи и се осмели, само за миг, да си представи бляскаво ново бъдеще.

Джак караше бавно по криволичещия път към къщата, който някога беше от чакъл, а сега — само от кал. Въпреки че „Стормуоч лейн“ имаше дължина от почти половин миля, по пътя нямаше други жилища. През по-голямата част на пътя, от лявата му страна, се издигаха скали. А под него се простираше раздвиженият от вятъра Тих океан.

Той спря на мястото, отредено за коли, грабна пътната си чанта и забърза към входната врата. Единствената лампа на верандата я обливаше в оранжева светлина. В ъгъла, единственият стол хвърляше сянка по дъските на пода.

Вътре къщата миришеше на канела от ароматизираните свещи, които Бърди беше купила за Коледа. Непрекъснато повтаряше, че ще ги пести за празниците, но не го правеше. Палеше ги вечер след вечер, докато не станеха парченца, залепнали за дъното на бурканчето.

— Елизабет?

Не последва отговор.

От входната врата се влизаше в малко антре. Вляво беше всекидневната стая, вдясно — кухнята. И двете стаи бяха празни. Той тръгна към вътрешността на къщата, мина край трапезарията — беше ли й казал колко са красиви френските прозорци? — и започна да се изкачва към тяхната обща спалня.

Тя стоеше до прозорците с гръб към него. Докосваше рамката с пръст. Светлината на нощната лампа я караше да изглежда като приказна фея. В погледа й имаше копнеж и тъга, доловими въпреки слабата светлина.

— Давам пени, за да узная какво мислиш — каза той.

Тя се обърна. Когато го видя, се засмя.

— Уплаши ме.

— Хванах по-ранен полет.

Тя отново погледна морето.

— Имал си късмет.

Вече беше загубил вниманието й. Но новината, която щеше да й съобщи, щеше да му го върне. Понечи да каже нещо, но тя го изпревари.

— Такава красива нощ! Има толкова много цветове в мрака. Карат ме да пожелая отново да рисувам. — Най-после се обърна към него и го погледна. — Ходих на онази среща тази вечер и…

— Имам изненада. — Хрумна му, че може би трябва да го направи по различен начин… Може би да й съобщи голямата новина след пищна вечеря в „Л Оберж“. Но нямаше търпение. — Помниш ли Уорън Мичъл?

Тя въздъхна тихо, после каза:

— Разбира се. Той е… Работи в студиото „Фокс“ сега, нали?

— Работеше. Получил лек инфаркт и решил, че има нужда от промяна в живота. Опитал се да напусне, но момчетата от „Фокс“ му предложили удобно едночасово шоу, което ще се излъчва един път в седмицата. Нещо като спортно токшоу.

— Господ знае, че имаме нужда от още мъже, които да говорят за спорта.

Джак беше силно изненадан от забележката й.

— Това ще е съвсем нов вид шоу. Подписали са договор за двайсети шест епизода. Ще записват в студиото „Фокс“ в Ню Йорк, така че той вече няма да пътува заради мачовете и материалите.

— Чудесно за Уорън.

— И за нас.

— Нас?

Той се усмихна широко, щастливо.

— Аз ще бъда сътрудник на шоуто.

— Какво?

— Затова всъщност трябваше да отида до Ню Йорк. За прослушване.

— Излъгал си ме?

От устата й звучеше по-лошо, отколкото всъщност беше.

— Не исках отново да те разочаровам. Този път обаче получих работата. Очаровах момчетата от TV мрежата, скъпа. Чувствам се така, сякаш отново съм млад.

— Отново млад? За какво говориш?

— Ще бъде чудесно, ще видиш. Може би дори ще подновим приятелството си с някои от старата банда. И ще сме само на няколко часа с влак от момичетата. Ще можеш да ходиш при тях в училище.

— Няколко часа? За какво говориш?

Той трепна. Това беше най-трудната част.

— Ще се наложи да се преместим в Ню Йорк.

— Какво?

Вината надигна грозната си глава.

— Знам, обещах, че това ще е последното преместване, но ми предложиха толкова много пари, че няма да повярваш. И дори имам нов агент, истинско подобие на Джери Магуайър. Сега всичко може да е наше.

— Всичко, което ти искаш, имаш предвид. — Беше ядосана. Гневът й не можеше да се сбърка с нищо друго. — Не даваш пет пари какво искам аз. Аз съм вложила сърцето и душата си в това място.

— Това е просто къща Бърди. Четири проклети стени със стара канализация и прозорци, които текат. — Направи крачка към нея. — Тази къща означава ли за теб повече от мен? Знаеш колко дълго мечтая за това.

— А аз за какво мечтая, Джак?

— Ха?

— Добър отговор. Предполага се, че винаги трябва да поставям твоите мечти пред моите. Кога ще дойде моят ред?

— Как, по дяволите, се предполага, че някой ще узнае, че въобще искаш ред, Бърди? Ти си прекарала целия си живот извън игрището. Искаш да дойде твоят ред? Тогава потърси шанса си като всеки от нас. И не ме обвинявай, че имам смелостта да преследвам онова, което искам.

Цветът се отдръпна от бузите й и той разбра, че е отишъл прекалено далеч. С Бърди можеш да викаш, да тропаш с крака, да правиш всичко, но не бива да се приближаваш прекалено до истината. Тя направи крачка назад.

— Ще се върна. Трябва да помисля.

— Не, по дяволите, остани тук и ми говори. Не бягай.

Знаеше, че това няма да помогне. Тя винаги излизаше по средата на спора и се връщаше по-късно успокоена. Не можеше да понася силата на собствените си чувства. Той повдигна брадичката й и я застави да го погледне в очите.

— Помисли за това, Бърди. Прекарах две години в тази затънтена провинция. Пътувах до работата си по три часа на ден, за да имаш ти мечтаната от теб къща. И през цялото време ти знаеше, че аз загивам тук. Направих това за теб. — После добави тихо и по-нежно: — Мислех, че ще се радваш за мен.

Тя въздъхна тежко.

— О, Джак! Разбира се, че си го направил заради мен.

Той не знаеше какво да отговори на това. В пълно мълчание гледаше как тя излиза от спалнята. Не я последва, защото знаеше, че няма смисъл. Вместо това отиде до прозореца и зачака.

След няколко секунди я видя да излиза на верандата. После прекоси тъмния двор и тръгна към края на тяхната собственост, където старата и почти порутена ограда следваше очертанията на скалите. Тя застана на върха на стъпалата и загледа морето.

Той нямаше никаква представа за какво мисли. Още един знак за това, колко се бяха отдалечили един от друг.

Накрая, тя се върна в къщата. Той вече беше запалил огън в камината и сложил лазанята в микровълновата фурна да се затопли. В къщата се носеше ароматът на печени домати и топящо се сирене.

Тя закачи връхната си дреха на закачалката в антрето и влезе във всекидневната стая. Цяла вечност стоя там и го гледа втренчено, а по лицето й блестяха засъхнали сълзи. Много тихо, тя каза:

— Предполагам, че за малко, можем отново да живеем в Ню Йорк.

Той я взе в прегръдките си и я завъртя.

— Обичам те, Бърди.

— По-добре да е така.

— Този път ще бъде чудесно, ще видиш. Няма ги децата и няма да бъдеш вързана в къщата, а работата няма да ме задържа далеч от дома. — Виждаше, че тя изпитва недоверие, но също така, че много иска да му повярва.

— Добре. Но искам да дадем тази къща под наем, да не я продаваме. Това не е постоянно преместване. Искам отсега да се разберем, иначе сделката няма да стане.

— Готово.

— Някой ден ще се върна тук. Ще остареем в тази къща.

— Съгласен.

— И ще живеем извън Манхатън. Може би в Уестчестър каунти. Ще започна да търся жилище в понеделник. Със сигурност ще ни намерят местенце до лятото.

— Започвам работа в понеделник.

— Какво?

— Такава беше сделката. Искат шоуто да започне да се излъчва бързо.

— Какво, по дяволите, си мислел? — Тя се отдръпна от него. — Не можем да се преместим до понеделник.

— Предложиха ми договор и аз го подписах, Бърди. С моето минало, какво се предполагаше, че трябва да направя — да преговарям?

— В Ню Йорк не може да се намери прилично местенце толкова бързо. Последния път ни бяха необходими шест месеца.

— Можем да използваме апартамента на корпорацията, докато си намерим жилище. Аз ще летя за там в неделя. Веднага щом затвориш къщата, можеш да дойдеш и да намериш друга къща мечта. Този път парите не са проблем. — Той се усмихна. — Хайде, Бърди, не бъди толкова нещастна. Това е истинско приключение.

— Нека се уверим, че съм разбрала правилно. — Тя говореше бавно, като че ли той беше умствено изостанал. — Приел си работата, без да се консултираш с мен, приел си да използваш техния апартамент, който аз никога не съм виждала, и си уредил да се преместим през цялата страна и, на всичкото отгоре, аз трябва сама да затворя къщата.

От нейните уста наистина звучеше много лошо. На него не му изглеждаше така. По дяволите, бяха го правили много пъти.

— Ако не ни хареса, винаги можем да се върнем.

Тя отиде до прозореца. Той застана зад нея и постави длани на напрегнатите й рамене, целуна я по тила.

— Бяхме щастливи в Ню Йорк, помниш ли?

— Не — каза тя. — Не си спомням да съм била щастлива в Ню Йорк.

Не биваше да казва това. Не беше умен ход да съживява миналото.

— Този път ще сме щастливи.

— Дали? — В гласа й се усещаше тъга, която беше толкова силна, колкото и неговият копнеж. Слаба надежда, че новото място може да съживи старите чувства.

— Ще сме по-близо до момичетата — напомни й той, защото знаеше, че този е най-добрият му довод. — Всеки път, когато пожелаеш да ги видиш, ще можеш да хванеш влака и да отидеш.

— Това е вярно.

— Довери ми се, Бърди, ще е добре за нас.

— Сигурна съм, че си прав — каза тя най-после и се облегна на него, както правеше някога. — Предполагам, че трябва да започна. Има милиони неща за вършене, да се обадим на децата, както и на фирмите за преместване утре… — Стресът подчертаваше красивия й южняшки акцент.

— Ще сме щастливи — каза той отново. — Ще видиш.

Тя въздъхна тежко.

— Разбира се, че ще сме щастливи.

През целия уикенд Елизабет се чувстваше като престъпник, чиято смъртна присъда ще бъде изпълнена в понеделник.

Джак, от друга страна, се чувстваше като дете по Коледа. Беше толкова развълнуван, че понякога избухваше в смях без никаква причина. Тази работа представляваше всичко, което той искаше.

Нямаше начин Елизабет да вдигне ръка, да прочисти гърлото си и да каже: „Аз не искам да замина“. Нямаше причина да не заминат. Той беше прав в това. И наистина щеше да бъде приключение.

Но беше приключението на някой друг. Елизабет просто щеше да го придружи. За компания.

В неделя вечер, последната им вечер заедно за няколко седмици, тя откри, че е близо до депресията. Накъдето и да погледнеше, виждаше нещо, което й е скъпо, нещо, което не иска да остави след себе си. Тази къща означаваше толкова много за нея — много повече, отколкото би могла да изрази с думи или дори да проумее. Мисълта да я напусне й причиняваше болки в стомаха.

След като цели две години се беше събуждала с гледката на Тихия океан, как би могла да се събуди, да отиде до прозореца и да види сградите от другата страна на улицата? Как щеше да живее, без да вижда звездите посред нощ или без да чува рева на морето в зимните дни? Как би могла да живее на място, където никога няма спокойствие и тишина, където милиони хора живеят наблъскани в сгради до небето?

За нещастие, нямаше друг избор. Беше съпруга на Джак.

През последната им нощ заедно, тя подреди извънредно грижливо масата с най-хубавите чинии и сребърните прибори. Китайският порцелан, почти прозрачен, някога беше принадлежал на прапрабаба й.

Двамата с Джак седнаха в двата края на масата и й се стори, че ги разделят цели мили. Бяха като тъжна сцена от някой чуждестранен филм, олицетворение на съпружеско разкаяние и съпружеска тъга, хора, които са се влюбили много, много отдавна и са се превърнали в тази… бледа сянка на онова, което са били, и в още по-бледа илюстрация на онова, което искат да бъдат.

Той наклони глава вляво, а вилицата му застина на половината път до устата. Тя знаеше, че се е заслушал в гласа на телевизора, който беше във всекидневната стая. Хауи Лонг набираше телефонни обаждания за радио „Шак“.

— Може би някой ден ти също ще направиш някоя идиотска TV реклама.

Той се усмихна щастливо.

— Няма ли да е чудесно?

Прииска й се да го удари.

— Да, чудесно наистина.

— Е, а ти какво ще правиш в Ню Йорк?

„Прекрасно е, че най-после зададе този въпрос“. Тя изхвърли тази мисъл от главата си и каза:

— Не знам. Бих отговорила „градинарство“, но онзи град и това не се намира.

— Може би ще можеш да садиш цветя в сандъчета, които да поставяш на прозорците.

Тя се замисли за градината в задния двор. През последните осемнайсет месеца измисляше план за нея. Беше направила проучване точно кои растения биха се хванали и разцъфнали там. Миналата пролет беше засадила триста луковици. Нарциси, минзухари, хиацинти, лилии. Беше ги подредила внимателно, за да подчертае цвета на всяко едно растение.

— Идеята наистина е чудесна.

След това замълчаха. Когато приключиха с вечерята, отидоха в кухнята и заедно измиха чиниите. Елизабет ги сля, а Джак зареди машината. Това беше нещо, което бяха довели до съвършенство през годините. Когато почистиха до блясък всички повърхности, той каза:

— Връщам се веднага.

И, верен на думата си, се върна моментално, като носеше голяма и плоска кутия, завита във весела розова хартия.

— Хайде — прошепна, с което й напомни за един ден преди толкова много години, когато й беше предложил сърцето си. „Няма от какво да се страхуваш, беше й казал тогава. Аз съм този, когото искаш“.

Взе дистанционното от масичката за кафе и изключи звука на телевизора. А тя, докато седеше на дивана, се опита да не мисли за тази стая, която й беше любимата. Беше изляла сърцето и душата си във всеки квадратен инч. „Не мисли за това!“ Той коленичи пред нея.

— Знам, че ти причинявам болка.

Тя не каза нищо, защото се страхуваше, че ако отвори уста, ще издаде гнева си.

— Да — беше всичко, което се осмели да произнесе.

— Съжалявам.

Извинението му я обърка. Тя истински желаеше да е от типа жени, които радостно приветстват всяка промяна. Искаше поне да е щастлива заради успеха на съпруга си.

— Аз също съжалявам. Предполагам, забравила съм какво е да обичаш приключенията.

— Сега вече ще сме по-щастливи. — Произнесе думите почти свирепо и това я изненада, напомни й, че напоследък той е толкова нещастен, колкото и тя.

Той побутна кутията към нея.

Купих това за теб от Ню Йорк.

Прекалено е голямо, за да е диамант — пошегува се и я отвори. Вътре имаше сив анцуг и суичър, на които пишеше: „Фокс спортс“. Бяха среден размер. Очевидно, Джак не беше забелязал, че тя вече носи един размер по-големи дрехи.

— В колежа ти много обичаше да носиш анцузи, помниш ли?

„Тогава бях на деветнайсет години“. Тя му се усмихна.

— Благодаря, скъпи.

Той се наведе към нея и постави длани на бедрата й.

— Можем да го направим, Бърди. Можем да се преместим в Ню Йорк и да започнем отначало.

Тя стоеше неподвижно и държеше в ръцете си — които бяха на средна възраст, както и самата тя — дрехите, които беше обичала като тийнейджърка. Той можеше да мечтае, за каквото пожелае. Тя знаеше истината. Нещата щяха да се променят за Джак, но не и за нея. След няколко седмици тя щеше да лети до нов град, но бракът й щеше да остане същият.

— Ще е чудесно — каза тя.

— Наистина!

Той й се усмихваше. Тя виждаше какво огромно облекчение изпитва. И гневът й отново набра сила. Той я прегърна и я изправи на крака.

— Да погледаме телевизия в леглото. Като едно време.

Настаниха се в огромното, с кралски размери, легло и се загледаха в „Сексът и градът“ и „Практиката“. Когато програмите свършиха, Джак изключи телевизора и осветлението и се настани в нейната половина.

— Обичам те, Бърди — каза и я целуна.

Дланта му се спусна по гърба й, пъхна се под нощницата й и остана да лежи на голото й бедро. Тя го целуна. Любиха се тихо и безстрастно, по познатия начин, който се беше утвърдил през последното десетилетие. Когато свършиха, той се претърколи далеч от нея и заспа.

Елизабет се отмести от него. Положи глава на възглавницата и се заслуша в познатия ритъм на неговото дишане. Не можеше да не мисли за това, колко прекрасно беше любенето им преди. Години наред, дори когато бракът им започваше да губи очарованието си, страстта им един за друг беше жива. А сега дори онази искра си беше отишла.

И все пак… бяха женени толкова дълго време. Повече от половината си живот беше прекарала с Джак. Беше си мислила, че двамата ще остареят заедно в тази къща. Беше проявила глупост, когато беше повярвала на обещанието му, че ще живеят тук до края.

Миналата седмица, замислила се за бъдещето си, тя си беше представила тях двамата на верандата, белокоси и усмихнати, седнали на желязната градинска пейка, загледани в играта на внуците си.

А сега, като погледнеше в бъдещето, не виждаше абсолютно нищо.

Глава 10

Джак вървеше по „Бродуей“ като си пробиваше път с лакти през тълпата. Беше в Ню Йорк от две седмици и вече се чувстваше като местен.

Винаги беше обичал този град. Беше израснал в малкия и скучен Абърдийн, щата Вашингтон, където човек би могъл да изпадне в депресия. Беше гледал как родителите му работят до изнемога, как умират рано. И беше скътал в сърцето си две мечти: едната беше да играе футбол в NFL, а другата — да живее в град, в който има действие и блестят светлините на камерите. Винаги беше копнял да бъде голяма риба в най-голямото езеро и сега, след петнайсет години на анонимност, се беше върнал в света на славата.

Апартаментът на „Фокс“ беше в средата на действието — Мидтаун. Мястото беше наистина превъзходно — всеки жилищен парцел имаше свой изискан ресторант. Ако ти се приядеше поничка с конфитюр в три сутринта, имаше начин да я получиш. Той обичаше всичко в този град, но най-много му харесваше това, че само за две седмици, отново беше станал НЯКОЙ.

Оттук нататък нещата щяха да стават все по-добри. Шоуто още не беше излъчено, но вече се говореше много за него, главно по телевизията. Промоцията беше жестока, наистина. Телевизията излъчи и предавания за Джак Светкавицата и Уорън, в които включи старите дни на слава и новите им занимания.

Нещата набираха пара, Джак го знаеше. Този подход винаги успяваше да създаде знаменитости. Беше като в старата реклама: тя казала на две приятелки… и той казал на двама приятели… и така всички узнали.

Зави по Петдесета улица и тръгна към дома си. Странно, но вече мислеше за апартамента по този начин. А той беше безличен, само с една спалня и кухня, по-малка дори от повечето бани. Той обаче го смяташе за свой дом.

Портиерът го пусна в сградата. Прекоси тясното, но с мраморен под фоайе и отиде до асансьора. Слезе на двайсет и четвъртия етаж.

В апартамента всичко беше точно така, както го беше оставил. Имаше полупразна бутилка на кухненския плот и последния брой на „Спортс илюстрейтид“, разтворен на масичката за кафе. Никой не беше идвал да почисти в негово отсъствие. Можеше веднага да продължи да чете оттам, докъдето бе спрял.

Мина покрай сенчестата миникухня. Влезе в спалнята и изрита обувките от краката си. Едната се удари в стената, другата се претърколи по кремавия килим и изчезна под неоправеното легло.

Той седна на белите чаршафи. Не беше оправял леглото, откакто се нанесе. Това щеше да е само една от промените, които Елизабет щеше да донесе със себе си.

Елизабет.

Запали лампата на нощното шкафче и видя апартамента през нейните очи. Малките стаи нямаше да й харесат и реакцията й щеше да е отрицателна. Бърди, която обичаше цветовете, материите и изкуството, щеше да сметне това място за ужасно скучно. И веднага щеше да започне трескаво търсене на място, което да нарече свой дом. Дори самата мисъл за това го изтощаваше.

Той я обичаше, но напоследък му беше по-лесно да живее сам, далеч от нея. Трудно му беше да го признае, защото така се чувстваше като лайно, но нямаше причина да лъже сам себе си. Не и тук, на това легло, което беше достатъчно голямо за двама, но беше ужасно удобно за сам човек.

Ето го най-после на сантиметри от всичко, което някога беше искал от живота. Градът, парите, славата.

Мечтите му обаче не се покриваха с нейните. За каквото и да копнееше тя, макар той да нямаше ни най-малка представа, какво е, нямаше да го намери тук, в този апартамент с една спалня и баня, прекалено малка за истинска закачалка за хавлии. Тук нямаше място дори за сандъче с цветя и прозорецът гледаше по-скоро към място за токсични отпадъци, отколкото към оживена улица.

Тя щеше да поиска да живее в някое от изисканите предградия, може би в Кънектикът или Уестчестър каунти, в традиционна къща с двор, достатъчно голям да засади рози, и всекидневна, в която да може да подреди избрани мебели и картини.

Но той вече се беше подчинявал на нейните желания. Беше прекарал две години в онова забравено от Бога място, на мили разстояние от хората, които имаха значение. Беше го направил, защото беше неин „ред“ да получи къщата на мечтите си, но наистина ли беше мислила, че ще живеят там завинаги? По дяволите, единственото място в Съединените щати с по-лошо време през цялата година беше Бароу, Аляска.

След като беше приключил с футбола и с наркотиците, се беше опитал да живее като всички възрастни и отговорни хора. Беше живял в „уважавани“ къщи в градове, където има прилични училища. Градове и райони, толкова далеч от цивилизацията, че в тях беше абсолютно тъмно още в осем часа вечерта. Никога вече.

Беше дошъл неговият ред.

Стомахът му изкъркори високо и му напомни, че не е хапвал нищо от закуска. Не си направи труда да види какво има в хладилника, а грабна палтото си.

Улиците бяха оживени. Отиде в любимото си заведение, нещо средно между бар и грил, в което имаше телевизор с огромен екран и вечер се играеше на различни игри.

Направи знак на келнерката и се настани в сепаре в задната част. Поръча си бира и чийзбургер. Само след секунда келнерката донесе бирата му. Тъкмо протягаше ръка към салфетката, когато срещу него се настани жена.

— Може ли да поседя при вас за секунда?

Беше толкова изненадан, че не можа да направи нищо друго, освен да кимне. Тя изглеждаше невероятно не на място в този бар. Носеше дълга до пода рокля с цвета на кожата и без презрамки, силно пристегната в тънката й талия. Огромно бяло копринено цвете беше забодено между гърдите й. Приличаше на героиня от „Сексът и градът“.

Усмихна му се уморено и вдигна ръка. Когато келнерката я видя, тя извика силно:

— Двойна текила. Чиста. От скъпата, разбира се. — Пак му се усмихна. — Благодаря на Бога, че имаше бар наблизо.

Беше красива и млада. Може би в късните си двайсет години.

— Аз съм Джак — каза той.

Тя остави скъпата си дизайнерска дамска чанта на масата и затършува из нея. Най-накрая намери цигарите си. Запали.

— Аз съм Аманда. — Погледна го право в очите и издиша дима. — Познавам ви. Вие сте новото момче на „Фокс“, нали? Харчат много пари за вашата промоция, както и за тази на Уорън. Аз работя в BBDO, между другото. Спортните реклами са моят живот.

— Наистина ли?

— На живо изглеждате по-добре. Предполагам, че го чувате непрекъснато.

Той се опита да не се чувства поласкан, но попи комплимента, както много суха гъба попива водата.

— Вероятно се чудите защо съм облякла тази невъзможно смешна рокля. Сестра ми току-що се омъжи. Бях на сватбата й.

Келнерката дойде и остави напитките й на надрасканата маса помежду им. Погледна Джак.

— Искате ли още едно?

Джак забеляза, че вече е пресушил чашата си. Кога ли беше станало това?

— Разбира се.

— Имате го.

Аманда взе едната чашка с текила и я гаврътна наведнъж с опитно движение на китката. После изпи и втората, плясна с длан по масата и се изкикоти.

— Йехааа. — Погледна го и пак му се усмихна лъчезарно. — Не съм алкохоличка и дори не пия алкохол, но тази сватба беше истински кошмар. Сестра ми, която е едва на двайсет и четири, между другото, се омъжи за едно от онези момчета, които карат „Ферари“, нали ги знаете. А аз трябваше да отида на сватбата без мъж придружител. Бихте помислили, че като знаех за събитието още преди осем месеца, бих могла да намеря поне един мъж, с когото си струва да прекарам вечерта, но не. Трябваше да отида сама и да чувам как всички белокоси дами казват: „Е, Аманда, кога ще дойдем и на твоята сватба?“ Исусе! — Пак го погледна. — Вие със сигурност щяхте да им затворите устите.

Той нямаше представа, какво си мисли тя, затова кимна учтиво и се засмя. Тя също се усмихна и се наведе към него.

— Ще го направите ли?

— Да направя какво?

— Да дойдете на приема с мен. Ще бъде в „Марио“. Можем да изпием и по някое безплатно питие и да хапнем от храната, която струва на баща ми повече пари от едно пътуване до Гърция. Музиката със сигурност ще бъде страхотна.

Той се облегна назад, с което се опита да остави известно разстояние между тях. Тя сведе поглед към пръстена на ръката му.

— Няма да бъде среща. Наистина. Просто забавна вечер навън.

„Обещай ми, беше му казала Елизабет само преди две седмици, обещай ми, че няма да се превърнеш пак в мъжа, който беше преди“.

— Ще ме спасите. Наистина. — Направи знак на келнерката, че е готова да плати, после се изправи и му подаде ръка.

В последната секунда, той се отдръпна. Ако я докоснеше, можеше волята му да отслабне, а точно слабостта го беше накарала да се спусне по онзи забранен път преди толкова много години.

— Не мога да го направя — каза той тихо. — Съжалявам.

Тя остана там, права до масата, минута, като го гледаше от горе на долу. Накрая се усмихна.

— Тя е късметлийка. Е, пожелайте ми късмет. Трябва да се върна на тържеството.

След като тя си тръгна, Джак сведе поглед и видя, че ръцете му треперят. Чувстваше се като човек, който току-що е избегнал тежка катастрофа.

Елизабет хвърли поглед на списъка си. След две седмици на упорита работа беше почти към края. Само кухнята не беше готова за дългото отсъствие на домакините.

Тя застана насред празната всекидневна. Нямаше ги столовете с красивата тапицерия на райета, както и синьо-жълтия диван. Нямаше ги семейните снимки, които украсяваха всяка свободна повърхност. Повечето от тях бяха прибрани в кутии, но няколко — онези, без които не можеше да живее — бяха изпратени на Джак в Ню Йорк.

На мястото на някогашните й съкровища имаше картонени кутии. Дузини кутии, на всяка от които беше изписано, с едри букви, съдържанието или заглавие, внимателно подбрано. След два дни фирмата, която беше наела да премести нещата й, щяха да дойдат за последното товарене. И щеше да настане времето и тя да тръгне.

Тя издиша бавно. Беше по-добре да не мисли за това. Ако гледаше прекалено напред, щеше да загуби сили. Това беше само къща, все пак. Трябваше да си го напомня поне по петдесет пъти на ден.

С Джак говореха по телефона всеки ден, откакто той замина. Той звучеше по-щастлив от години насам. Обожаваше новата си работа. Всеки път, когато оставеше слушалката, тя се молеше: „Моля те, Господи, позволи и на мен отново да открия щастието.“

В четири и половина звънна звънецът на входната врата. Очакваше го, но пак подскочи на място.

„Още не съм готова“.

Не че имаше избор. Стегна рамене. Приглади измачканите си дрехи и отиде да отвори.

Шарън Солин стоеше на верандата с ръце, плътно прилепнали до двете страни на тялото й. Носеше черна плисирана пола и морскосин пуловер от ангорска вълна. Елизабет си спомни „Любовна история“ — Джени Кавилери търси потенциална къща под наем.

— Мисис Шор? — запита тя и подаде ръка. — Аз съм Шарън Солин.

— Наричайте ме Елизабет, моля. Влезте.

— Красиво е — каза Шарън, когато пристъпи вътре.

Елизабет нямаше никакви проблеми да види къщата през очите на Шарън. Всекидневната беше слънчева със стени, жълти като кравето масло. Прозорците бяха огромни и пропускаха достатъчно светлина дори в мрачен зимен ден като този. Дъбовият под, излъскан и лакиран от собствените й ръце, като че ли отразяваше всичката златиста светлина.

Шарън се обърна към кухнята и възкликна при вида на красивите бели шкафчета и гранитни повърхности. Хареса й старомодната фурна. А в трапезарията се възхити на красивата гледка.

Елизабет успя да запази непрекъснат вежливия разговор, докато разглеждаха кухнята, банята за гости и се изкачиха на втория етаж. Говореше за семейния си живот: „Моят съпруг и аз трябва да се преместим заради работата… Живели сме в тази къща малко повече от две години… Беше истинска съборетина, когато се нанесохме… Предишните собственици очевидно бяха решили да я оставят да се разпадне… Така и не успях да мебелирам наново спалнята, но подбрах цветовете за стените… А градината започнах да засаждам миналата пролет…“

Едва към края на разглеждането тази фасада се пропука. Трябваше да предвиди кризата, но беше пропуснала първите признаци. Когато влязоха в спалнята и видя гледката, сърцето й се сви.

Първите френски прозорци и първото, което беше добавила към къщата. Красивата гледка беше обрамчена от красива борова дограма.

Океанът се простираше от единия край на стаята до другия във всички нюанси на синьото. Небето беше сиво, но Елизабет знаеше, че ако го погледнеш по-отблизо и по-внимателно, ще видиш още дузина цветове. Двата стола на балкона блестяха от дъждовните капки. Двата стола бяха съединени с красива и тънка като паяжина мрежа, която, покрита с дъждовни капки, блестеше като кристална огърлица от Сваровски.

— Красиво е — каза Шарън и отиде до прозореца. — Сигурно е истинско вълшебство да се събуждаш с такава гледка.

Миналата година Елизабет беше ударила лошо рамото си. Точно така се чувстваше и сега — като че ли някакъв мускул или други тъкани се мъчеха да се отделят от костта. Усмихна се, може би прекалено щастливо, но Шарън не би могла да знае това.

— Да, така е. Е, ще ви оставя сама за малко. Казах ви всички условия по телефона, а и имам попълнената ви молба. Ще бъда долу, ако имате някакви въпроси.

— Благодаря.

Елизабет слезе на долния етаж. Беше във всекидневната и се опитваше да си спомни дали беше опаковала аспирин, когато звънна звънецът на входната врата. Още преди да е стигнала до нея, тя се отвори.

На прага стоеше Мегън, усмихната, с кутия пица в едната ръка и бутилка вино в другата.

— Долових вика ти за помощ и предпочетох да ти донеса това вместо успокоителни.

Досега Елизабет не беше изпитвала такава радост да види приятелката си.

— Обичам те, Мег.

Надолу по стълбите се чуха стъпки.

— Потенциален наемател — каза Елизабет и се обърна тъкмо когато в стаята влезе Шарън.

Шарън се усмихна нервно.

— Бих искала и съпругът ми да я види, ако е възможно. Той наистина иска да купи нещо, но не можем да си позволим много. Бих предпочела да наема прекрасно място, отколкото да притежавам съборетина.

— Определено. Ще бъда тук още два дни. Обадете ми се и ще определим времето за втория оглед.

— Не искам да изгубя възможността да наема къщата, но знам, че и той ще иска да я види.

Елизабет напълно я разбираше. На нейно място, тя щеше да каже същото и дори може би със същите думи. Почувства внезапна нужда да предупреди Шарън, да й каже колко е лесно човек да изгуби себе си в брака. Че това започва много просто — с едно решение, което не можеш да вземеш сам.

— Не се тревожи. Не съм получила чак толкова много обаждания. Няма чак толкова много хора, които искат да живеят далеч от главните пътища.

Шарън направи крачка напред.

— Сигурно е трудно да се остави дом като този. Вие очевидно го обичате.

Елизабет трепна. Не й беше много лесно да запази спокойствие.

— Благодаря, че се отбихте. Ще очаквам с нетърпение да се обадите. — Тя изпрати Шарън до вратата и й каза „довиждане“.

— Мили Боже! — каза Мег, след като тя излезе. — Та тя е още дете! Това ли се случва сега — децата наемат къщи с изглед към океана?

— Внимавай! Говориш като някоя старица! Хайде, отвори виното, преди да съм започнала да пищя.

— Нали затова съм тук, Бърди. За да можеш да плачеш и пищиш колкото искаш.

— Отвори виното.

Мегън отиде в кухнята, взе две чаши и наля вино в тях. Подаде едната на Елизабет.

— Водили ли сте някога с Джак този разговор?

Елизабет седна с кръстосани крака на твърдия дървен под пред студената камина. Облегна се на една от кутиите. Не виждаше никакъв смисъл да говори за това, но такъв беше проблемът винаги, когато човек трябваше да признае нещо. Щом веднъж споделиш някакъв проблем с приятел, трябва да говориш за него вечно. А ако най-добрата ти приятелка е адвокат, толкова по-зле за теб. Тя кимна.

— Да.

— Той също ли е нещастен?

— Не и откакто получи тази работа. Сега е като дете, което случайно има много пари в джоба. Предполага се, че тази работа и Ню Йорк ще променят всичко за нас.

— Може би ще е така.

— Да, може би.

Мег втренчи поглед в Елизабет над ръба на чашата.

— Помогна ли ти групата за подкрепа?

— Те мислят, че трябва отново да се опитам да рисувам.

— Аз ти казвам същото от години.

Елизабет въздъхна. Наистина не искаше да води този разговор сега с всичките тези кутии и кашони, които се извисяват странно над нея.

— Не е като да караш колело, Мег. Не можеш просто да седнеш на седалката и да потеглиш. Изкуството изисква… страст. А аз съм студена.

Мегън започна да я изучава с поглед.

— Може би Джак е прав. Може би Ню Йорк е добър отговор. Тук наистина си като затънала в калта.

— Нека говорим за нещо забавно. Разкажи ми за живота си. Кое е новото момче?

— Какво те кара да мислиш, че има нов мъж в живота ми?

— Всяка Нова година вземаш твърдото решение да престанеш да се срещаш с деца и затова през следващите няколко месеца излизаш с мъже без коси.

Мегън се засмя.

— Исусе, това може да предизвика истинско съчувствие! Но в момента се срещам с един наистина мил и приятен счетоводител. Не може да трае вечно, разбира се. Знаеш, че никога не излизам дълго време с мъже, които са постигнали успех. Това подронва имиджа ми на професионалист, който привлича като с магнит губещата страна.

— Не ми харесва, когато говориш за себе си по този начин.

— Ние сме чудесна двойка, нали? Едната от нас няма кураж, а другата — никаква надежда. Нищо чудно, че сме най-добри приятелки. — Мегън вдигна чашата си в мълчалив тост. — Ще ми липсваш, Бърди.

— Предполагам, ще трябва да ограничим общуването до телефонните обаждания в четвъртък вечер. Все пак, говорехме така години наред.

— Да.

— Всичко ще е наред. Ще успяваме да разменяме новини и мнения през цялото време.

Но и двете знаеха, че няма да е същото.

Глава 11

През последната седмица на януари времето стана ужасно студено. Небето изгуби изцяло синия си цвят и се спусна над земята като за битка. Дърветата трепереха, строени в редица по бреговата линия, и чакаха студеният дъжд да се превърне в сняг.

Елизабет направи последното си пътуване до града. Крайбрежната магистрала от две платна се виеше мързеливо, като змия, по ръбовете на скалите. От лявата й страна се простираше могъщият Тихи океан, а вдясно — стара гора, чиито дървета бяха сред най-големите в света. Местните жители се кълняха, че в гората живеят могъщи магьосници и елфи. Когато човекът погледнеше в тази черно-зелена тъмнина, можеше лесно да им повярва.

Шосето направи последния си остър завой и се спусна към океана.

Добре Дошли В Екоу Бийч, Където Господ Ще Отговори На Всичките Ви Молитви, пишеше на знака вляво.

Центърът на града заемаше само четири жилищни парцела. Нямаше светофари, огромни курортни постройки, нито вериги ресторанти. Най-близкият хотел четири звезди беше „Стефани Ин“, на мили по-долу по крайбрежието.

Старомодни улични лампи бяха разположени на равни интервали по тротоарите. Витрините на магазините бяха украсени, а над вратите имаше арки, които им придаваха неповторим вид. Табелките с фирмите можеха да се видят на всяка външна стена, придобили, с течение на времето, цвета на земната пръст. Единствените знаци, когато имаше такива, бяха изработени на ръка, от дърво или желязо, и висяха дискретно зад затворените врати.

Дори имената бяха различни тук. И магазинът за спортни облекла, и магазинът за обувки, и фризьорският салон имаха имена, които не могат да се видят на друго място. Имаше безброй магазини за подаръци и сувенири и заведения, в които продаваха предимно сладолед. Кафявите, лишени от листа, стволове на летните растения се виеха по оградите, които отделяха града от старата алея за разходка покрай плажа.

Елизабет паркира на улицата пред ресторанта (откъдето можеше да се вземе и храна за вкъщи) и направи последните си няколко поръчки. Остави кутия с дрехи и романи с меки корици в местната благотворителна организация, уведоми полицията за промяната на адреса си, взе самолетните си билети от гишето и напомни на шерифа, че къщата ще е празна, докато не се намерят наематели (Джон Солин беше прекалено зает, за да си уговори час за разглеждането й, но Шарън продължаваше да се надява).

Последното й спиране беше в библиотеката. Остави пакет с консервирана храна в заведението, което даваше безплатна храна на нуждаещите се, после тръгна обратно към колата си. Беше прекосила улицата до средата, когато дъждът спря.

Облаците се разпръснаха неочаквано и бързо и весела, жълта слънчева светлина заля улицата. Дъждовните капки блестяха по тротоара. Мъглата се вдигна и разкри океана.

Лек ветрец подухна и започна да се разхожда из града, като вдигаше листата на малки кръгове. Той носеше със себе си соления мирис на морето и едва доловимия аромат на трева.

Тя прекоси безлюдната улица и стигна до алеята за разходка. Широката пътека беше павирана с розови камъни, а от двете й страни растяха вечнозелени растения и храсти, които бяха подрязани в съвършена квадратна форма. На всеки няколко фута имаше по една красива желязна пейка. На тази, непосредствено до нея, имаше медна табела, на която пишеше: „В памет на Естер Хейес“, Старомодните улични лампи и тук бяха разположени на равни разстояния. Беше лесно да си представиш Гетсби и Дейзи да се разхождат по тази крайбрежна алея в красивите си бели дрехи, докато деца в прекалено големи за тях бански костюми тичат по пясъка и се смеят.

Елизабет с удоволствие стъпи на пясъка. Над главата й кръжаха чайки, викаха и понякога се спускаха ниско над нея, за да видят дали не е туристка, която има излишна храна.

Плажът се простираше пред нея — мили сив, изваян от вятъра, пясък. Огромни черни скали стърчаха над плитката вода като перките на гигантски кит. Вълните се търкаляха бавно напред и закачливо галеха брега.

Тя се заразхожда по плажа, като се наслаждаваше на лекия ветрец, който сякаш милваше лицето. Стигна до усамотено заливче и седна на една равна черна скала. Зад нея високата плажна трева се люлееше на вятъра.

Гледката успокояваше нервите й.

Тук тя беше анонимна, просто част от природата. Може би мястото я привличаше точно с това. Не беше мисис Джаксън Шор, нито майка на Стефани и Джейми, нито малкото момиченце на Едуард Роудс.

Пое си дълбоко дъх и издиша бавно. Въздухът миришеше на пясък, кафяви морски водорасли и море. За първи път от седмици, може би дори по-дълго, тя можеше да диша свободно.

Не беше разбрала досега, до този момент, че напоследък диша лошо. Че сдържа дъха си. Че въздиша тежко. Напрежението и липсата на щастие й бяха откраднали този естествен дар на природата.

Но часовникът тиктакаше. Утре сутринта трябваше да се качи на борда на самолета и да лети на изток към град, който я плашеше и в най-добрите й времена. Не обичаше Ню Йорк нито тогава, нито сега.

А когато пристигнеше, трябваше да живее в апартамент, който не беше избрала, и да спи до съпруга си, когото беше забравила как да обича.

Последният й ден в Екоу Бийч беше изненадващо ясен и топъл. Вечните облаци не забулваха небето и то беше нежно, колебливо, синьо.

Тя се събуди рано — струваше й се, че едва е заспала, когато будилникът звънна — взе душ и се приготви за пътуването. Обади се до местната таксиметрова служба и уреди да я вземат след час, после изнесе багажа си на верандата.

Събу пантофите си и обу градинските галоши, които бяха винаги зад вратата, прекоси двора и тръгна към скалите.

Долу, бялата пяна заливаше брега, после се отдръпваше и оставяше само неясно впечатление след себе си. Нищо и никой не оставяше вечен отпечатък по плажа.

Би трябвало да знае и да помни това.

Скръсти ръце на гърди, за да се предпази поне донякъде от студа, обърна се и погледна къщата. Нейната къща.

Сега, когато слънчевата светлина заливаше белите й стени, тя приличаше на омагьосана къщичка от средновековието, сгушена между зелените хълмове и сивия океан.

Опита се да не мисли за градината и за всички планове, които имаше за нея…

Струваше й се, че е стояла там само две-три минути, но видя, че таксито се задава по алеята и спира пред къщата. Прошепна: „Довиждане, мой дом!“ и отиде да вземе чантите.

Когато стигна до летището, вече отново дишаше лошо.

Пътуването от Портланд до Ню Йорк сити беше като да изкачиш Еверест без кислород. Продължаваше и продължаваше, безкрайно. Човек започваше да не усеща нищо дълго преди да стигне до крайната цел. Първо, полетът до Сиатъл, после — до Детройт и накрая — приземяването на летище „Кенеди“. Всичко това се губеше, сравнено с пътуването с такси до Мидтаун.

Когато таксито спря до тротоара, гърбът я болеше толкова силно, че й се искаше да крещи.

Плати на шофьора и влезе забързано в сградата, като едва кимна на портиера. И по-късно щеше да има време за запознаване, когато няма да се нуждае така отчаяно от почивка и баня.

Стиснала здраво в ръка ключа, който Джак й беше дал, тя се изкачи с асансьора до двайсет и четвъртия етаж и намери апартамента.

— Джак?

Не последва отговор. Погледна часовника си.

— Джак?

Беше само шест и петнайсет. Трябваше да си бъде вкъщи до трийсет минути.

Остави чантата си на пода и се огледа. Апартаментът беше толкова елегантен и безличен, колкото всяка скъпа хотелска стая. Тесният коридор минаваше покрай малка кухня и всекидневна със скромни размери. Никакви следи от индивидуалност. Подовете бяха покрити с кремави мраморни плочки, диванът беше със съвременен дизайн, покрит с тъмносива дамаска. От двете му страни имаше маси, покрити със стъкло, а на тях — кристални лампи. Масичката за кафе беше затрупана със списания и празни кутийки от бира, че едва се виждаше. По стените нямаше картини и никакви дрънкулки, където и да било.

В ъгъла до прозореца беше поставен огромен люлеещ се стол, тапициран в черен велур. Изглеждаше ужасно не на място. Като го видя, се сети за телефонното обаждане на Джак миналата седмица: „Получих чудесна мебел миналата седмица от Уорън. Ще ти хареса“. Беше го помолила за описание, но той й беше отговорил, че е изненада. „Но седя в него“, беше добавил с усмивка.

— Чудесен избор, Джак — измърмори тя и тръгна към стола.

В едната му дръжка беше вградено място, където да се слага шишето с напитката.

Вградено.

Настани се в стола. Веднага се показа поставка за краката и столът се наклони до полулегнало положение. Когато стисна дръжките, уплашена, че ще падне, се отвори едната страна и се показа вграден минихладилник. По тесните му рафтове имаше, строени в редици, няколко бирени кутийки.

Тя стана и продължи да оглежда апартамента.

Малката трапезария беше обзаведена с хубава маса от стъкло и камък и четири стола със сиво-кафява тапицерия. До едната стена имаше друга, по-малка маса, върху която нямаше абсолютно нищо.

Имаше само една спалня, разбира се. Този апартамент е бил замислен като междинна спирка или като място, където да настанят някой гост за една или две нощи. Чудесно послание за децата: „Съжаляваме, но не можете да ни дойдете на гости, защото нямаме място“. Запита се дали Джак въобще се е замислял за това.

Леглото беше голямо и обикновено, а чаршафите бяха с цвета на пепелта. Без съмнение, Джак беше добавил лилавото мохерно одеяло, на което имаше надпис: „Фокс спортс“. Беше изненадана, че не е избрал възглавници, на които да има малки футболни топки.

Отиде в кухнята. Бърз поглед в хладилника й подсказа, че Джак не е приготвял храната си сам. Имаше три големи бутилки бира, индустриално шише майонеза и бутилка шампанско. Изяден наполовина сандвич се беше превърнал в мухлясало кубче. През седмиците, които беше прекарал тук, Джак очевидно не се беше хранил често вкъщи.

В ъгъла на кухнята, до малкия прозорец, беше оставена голяма картонена кутия. На едната й страна пишеше: „Спомени“. Елизабет сама беше надписала кутията. В нея бяха спомените и дреболиите, без които не можеше да живее.

Той дори не си беше направил труда да я отвори.

Както обикновено, подробностите от техния живот бяха само нейни. Той се интересуваше само от успеха и парите. А тя трябваше да продава билетите и да почиства стадиона.

Наля си чаша вода и отвори кутията. Най-отгоре, грижливо увити, бяха любимите й семейни снимки. Тя ги разви една по една и ги постави на перваза на прозореца и на равните свободни повърхности. На всяко място, което беше подходящо.

Беше се надявала, че така ще придаде на апартамента семейна атмосфера, но когато свърши, отстъпи назад, за да огледа резултата.

Не беше помогнало много. Снимките само напомняха на Елизабет какъв би трябвало да е един дом. Звънна телефонът. Тя вдигна слушалката.

— Ало?

— Бърди? Добре дошла в Ню Йорк. Не е ли чудесен апартаментът?

— О, да. Чудесен.

— Нямам търпение да те видя. — Настъпи пауза, по линията се чуваха разни шумове. — Но имам среща след петнайсет минути. Ще бъда вкъщи след около час и половина. Не повече от два часа. Всичко е наред при теб, нали?

Направи съзнателно усилие, за да отговори просто:

— Разбира се.

— Това е моето момиче. Обичам те, Бърди.

— Така ли? — Въпросът се изплъзна от устата й. Просто така, без въобще да има намерение да го задава.

— Разбира се. Трябва да бягам. Ще се видим скоро.

— Добре. — Тя затвори. Минаха секунди, преди да осъзнае, че не е казала: „Обичам те“ в отговор. Беше за първи път. В миналото винаги беше успявала да намери думите дори когато чувствата й не бяха така ясни и силни. Запита се дали той въобще е забелязал.

Отиде до прозореца. Светът навън беше блестяща комбинация от черно небе, неонови светлини и стрелкащи се яркожълти таксита.

С въздишка, тя се върна при картонената кутия и разгърна албума със снимките.

Ето ги тях двамата, тя и Джак, застанали пред езерото Фрош, хванати за ръце. Всяка снимка беше крайъгълен камък по пътеката на техния брак. Първо къщата в Питсбърг, когато той беше играл за „Стийлърс“, после втората им къща в Питсбърг, по-голяма от първата… После къщата в Лонг Айлънд… в Албъкърк и така нататък, и така нататък.

Елизабет разгледа всички снимки от брачния си живот и видя всички компромиси, които беше правила. Беше сменила толкова много жилища. И всеки път беше едно и също: „Нова работа, нов град, нов дом? Разбира се, Джак“.

И ето отново, за пореден път, тя чака Джак. Струваше й се, че е прекарала целия си живот така — като жена, която вечно е в състояние на очакване и покой. Като жена, която не прави нищо в живота.

В осем и половина, телефонът отново звънна. Знаеше, че сигурно е Джак, който щеше да й каже, че срещата е продължила малко повече, отколкото е очаквал. „Само още час, скъпа, обещавам“. И така, този нов град с нищо нямаше да промени старите им отношения.

Извади телефона от чантата си и отговори.

— Ало?

— Бърди? — каза плътен южняшки глас. — Ти ли си?

— Антия? — Елизабет погледна часовника си. Беше прекалено късно за приятелско обаждане. Страхът сграбчи сърцето й и дланите й изстинаха. — Какво се е случило?

— Татко ти получи удар. По-добре да дойдеш бързо.

Глава 12

Първото, което Елизабет направи, беше да се обади на Джак. „О, бейби, беше й казал нежно той, толкова съжалявам. Ще бъда вкъщи след половин час. Имам…“ Дрън-дрън-дрън… „Ще бъдеш ли добре и сама дотогава?“.

Разбира се, че можеше да преживее половин час и сама. Съпругът й никога не се беше справял добре с трагедиите. Дори да беше при нея, Елизабет пак щеше да е сама.

После се обади на дъщерите си. Стефани беше любяща и отзивчива и дори още по време на техния телефонен разговор беше успяла да поръча самолетните билети. Джейми не говори много. Беше прекалено потресена от лошите новини. Тя и дядо й бяха толкова близки… Елизабет долови страха в гласа на Джейми, когато каза: „Може би ще се оправи. И ти мислиш, че ще се оправи, нали?“

Елизабет искаше да може начаса да отиде при нея и да излекува болката й като с балсам, но сега не беше моментът да се дават обещания.

След това Елизабет се концентрира върху подробностите. Докато Джак се прибере, тя вече беше привършила с повечето от необходимите приготовления. Куфарите й също бяха готови.

Бяха им необходими повече от два часа да стигнат до летището, да минат през мерките за охрана и да намерят изхода. Като стигнаха там, седнаха един до друг и през цялото време мълчаха.

Най-после обявиха полета им и те се качиха на борда на самолета. Намериха местата си в първа класа.

Когато се издигнаха във въздуха, на пътеката пред тях застана стюардесата. От високоговорителите се носеха инструкции за спешни случаи.

Елизабет не чу нито дума. Когато трябва да прелетиш няколко щата, за да видиш баща си, който може би, а може би не, умира, беше невъзможно да мислиш за други неща.

Благодаря на Бога за прекараната с него Коледа („Не мисли по този начин. Не бъди фаталистка“.)

— Добре ли си? — запита Джак отново.

Елизабет стисна ръката му.

— Не.

Най-после, самолетът се приземи в Нашвил. Тя и Джак взеха такси и потеглиха на север. След четирийсет и пет минути таксито спря пред огромна сива болнична сграда.

— Пред входа ли да спра? — запита ги шофьорът на таксито, като се обърна с лице към тях.

— Да — отговори Джак и му подаде няколко банкноти, навити на руло.

Елизабет слезе от таксито, кръстоса ръце на гърди и зачака Джак да събере чантите им. Беше близо до пълното отчаяние, но не можеше да си позволи такъв лукс. Ако имаше нещо, на което майчинството да научи една жена, то беше как да се държи в моменти на криза. И все пак, тя буквално увисна на ръката на съпруга си, докато минаваха през електрическите врати и прекосяваха стерилното фоайе, което миришеше на антисептици. Когато стигнаха на рецепцията, тя каза:

— Търсим Едуард Роудс, моля.

Сестрата вдигна поглед.

— Той е в интензивното отделение. Шести етаж, западното крило.

Джак стисна ръката й.

— Асансьорите са ей там.

Тя вдигна поглед към него. Изведнъж й се прииска да остане сама със страха си.

— Имаш ли нещо против да отида сама?

— А ако имаш нужда от мен?

— Наистина много мило от твоя страна, но предпочитам да съм сама. Освен това, ти мразиш болниците. А и не пускат много хора в интензивното.

— Ще дойдеш ли да ми кажеш, когато узнаеш нещо?

— Разбира се.

Той я взе в прегръдките си и я целуна. Прошепна с устни, допрени до нейните:

— Той ще се оправи.

— Знам. — Когато го пусна и се отдалечи, тя почувства, че никак не е стабилна. Залиташе, но без да погледне назад, тръгна към асансьорите.

Слезе на шестия етаж.

В интензивното беше пълно с жени с бели престилки и кипеше трескава дейност. Елизабет отиде до бюрото на главната сестра и запита за баща си. Сестрата, възрастна чернокожа жена с бяла коса, незабавно доби сериозен вид.

— Здравейте, мис Елизабет. Аз съм Деб Едуарде. Предполагам, че не ме помните. Работех за доктор Тримър.

— Здравейте, Деб. Радвам се да ви видя отново. — Изненада се от това, колко силно прозвуча гласът й. — Как е той?

— Не е добре. Казвам го с огромна мъка. Но вие познавате баща си. Той е по-силен от десетина обикновени мъже.

Елизабет се усмихна уморено.

— Благодаря ви.

После тръгна по коридора към стаята му. Трите й стени бяха от стъкло. През стъклото тя видя едно легло, около което имаше апарати и цяла джунгла кабели. От грозните черни кутии проблясваха светлини, а зелената линия показваше графически биенето на сърцето.

На леглото лежеше, напълно неподвижен, мъж. Краката му образуваха две паралелни линии под белите одеяла, косматите му, белязани от възрастта, ръце бяха плътно притиснати до тялото.

Никак не приличаше на баща й. Едуард Роудс беше мъж, който беше вечно в движение, мъж, чието присъствие се усещаше.

Тя направи крачка към него. Стъпките й отекваха по пода, покрит с линолеум.

— Татко?

Гласът й се пропука. Отметна бялата коса от очите му. Пръстите й се спряха на широкото, набръчкано чело. Дори така, в безсъзнание, той като че ли мислеше усилено или планираше някое ново приключение.

Краката й като че ли отказваха да я държат. Хвана се за таблата на леглото за опора. То изскърца. Тя се наведе напред.

— Хей, татко, аз съм Бърди. — Отначало каза всички обичайни неща, които се казват на хората, докато са в болницата. Неща като: „Ще се оправиш… Силен си, ще успееш“.

Той беше толкова неподвижен и блед. Кожата му, която винаги изглеждаше загоряла от слънцето, дори в средата на зимата, сега беше посивяла и бледа като калъфката на възглавницата. В ноздрите му беше пъхната дихателна тръба, а във вените му — множество други игли и тръбички.

Изглеждаше по-стар за своите седемдесет и шест години. Никак не приличаше на мъжа, който всеки ден се разхождаше в полята си, защото „човек трябва да докосва собствената си земя“, невъзможно миналата година да е ходил до Непал, предната година да е карал сал по реката Снейк.

— Хей, татко — прошепна тя и го погали по челото. Наведе се и го целуна по слепоочието. Не усети познатата миризма на ром и пушек от лула. Миришеше на засъхнала пот и болест. Тя затвори очи и се зачуди как да достигне до него.

Постепенно, до нея стигна ароматът на цветя. На гардении, по-точно.

На прага стоеше Антия, облечена в плътно прилягащ по тялото жълт пуловер от ангорска вълна и черни панталони. Беше обула черно-жълти ботуши с невъзможно високи токчета.

— Бърди — каза тя тихо и в гласа й въобще не се долавяха обичайните нотки на радостна възбуда, — радвам се, че успя да дойдеш толкова бързо. — Отиде до леглото. — Здравей, татко — прошепна и го погали по лицето.

— Как е той?

Антия вдигна поглед. Сивите й очи изглеждаха огромни под силно нанесените електриковосини сенки за очи.

— Надяват се, че ще се събуди.

Елизабет се стегна.

— Но може и да не стане така?

— Колкото по-дълго остане в това състояние, толкова по-лошо. Абсолютно сигурни са, че лявата му страна е парализирана.

— Господи! — прошепна Елизабет.

Издърпа стол и седна до леглото. Антия направи същото, само че от другата страна на леглото. Елизабет предположи, че техният избор е израз на една проста истина. Две жени, които обичат един и същи мъж. Той винаги беше между тях двете, обичаше ги и двете, но не успя да ги събере. През първите няколко минути водиха учтив разговор, всъщност за нищо съществено — времето, полета — но след малко се предадоха. Бяха стояли така почти два часа, когато вратата се отвори.

Нисък и набит мъж в бяла престилка влезе в стаята.

— Хей, Фил — каза Антия и се опита да се усмихне. Изправи се. — Той е още в безсъзнание.

Лекарят погледна Елизабет.

— Аз съм Филип Клоуз — каза и й подаде ръка. — Лекарят на Едуард. Вие сигурно сте Бърди. Той говори за вас през цялото време.

Елизабет си представи баща си, седнал на ръба на масата за прегледи, как отегчава този строг на вид лекар с историите, които всеки горд баща разказва. Тази представа й донесе болка и извика сълзи в очите й. Изправи се и му подаде ръка.

Филип се наведе над баща й, провери някои от апаратите, после се изправи.

— Все още изчакваме. Иска ми се да можех да направя нещо повече.

— Може и да се оправи, нали? — каза Антия.

— Не бих се обзаложил, когато става дума за полковника. Може да се събуди след десет минути и да помоли за чашка „Мейкърс Марк“ — отговори Филип.

Елизабет трябваше да знае истината, защото само така можеше да е подготвена.

— А може и никога да не се събуди, това ли искате да кажете?

— Да — отговори Филип. — Има няколко възможности. По-добре е, наистина, да не очакваме прекалено много, а просто да чакаме и да наблюдаваме. Както казах и на Антия преди, колкото по-дълго остане в безсъзнание, толкова по-зле изглеждат нещата. Той обаче винаги е бил силен човек.

— Антия ми каза, че едната му половина може да остане парализирана — каза тя бавно.

— Да. На лекарите от спешно отделение им беше необходимо известно време, за да възстановят жизнените му параметри. Може да е получил някакво увреждане на мозъка. Както казах обаче, няма да узнаем много, докато не се събуди. Най-голямата ни грижа сега е сърцето му. Честно казано, то е доста слабо.

— Благодаря ви, Филип — каза Елизабет, макар да й се струваше смешно, че трябва да благодари на някого за това, че й е дал още причини за тревога. И все пак, това беше въпрос на добри маниери. Така трябваше да се правят нещата.

— Ще ви оставя насаме с него — каза той и излезе от стаята.

Парализиран.

Увреждания на мозъка.

Слабо сърце.

Думите не го последваха вън от стаята. Останаха вътре с тях. Елизабет се загледа през разделящото ги легло в мащехата си. Всичките тонове грим не можеха да прикрият болката й.

— Той ще се справи — каза Елизабет. — Прекалено упорит и жилав е, за да умре.

Антия, изглежда, й беше много благодарна за тази, макар и малка, утеха.

— Да, жилав е, това е сигурно.

— Аз… не… съм.

Елизабет и Антия ахнаха. И двете се наведоха едновременно над леглото.

Очите на татко бяха отворени, но едната страна на лицето му беше тъжно отпусната.

— Чуваш ли ни, татко? — каза тя. — И двете сме тук.

— Не… съм… жилав.

Антия взе безжизнената му ръка в своята и силно я стисна. Сълзите избиха в очите й и залепнаха по клепачите й.

— Знаех, че не можеш да ме напуснеш.

Той протегна ръка и докосна Антия по лицето.

— Ето те и теб, майко. Търсих те.

— Тук съм, татко. — Антия не смееше да диша. Плачеше тихо, почти безшумно. — Никъде няма да отида.

Елизабет се чувстваше изключена от тяхната любов, от техния кръг, макар да знаеше, че това е присъщо на малките деца и противоречи на здравия разум. Винаги се беше чувствала така. Между Антия и Едуард имаше нещо специално. Толкова специално, че всичко друго около тях бледнееше.

— О, Бърди също е тук. Качи се на самолета веднага щом научи — каза Антия и приглади косата назад от очите му.

Той се обърна бавно към Елизабет. Тя видя в очите му нещо, което не беше виждала преди — поражение. И това много я уплаши.

— Хей, татко — прошепна тя. — Много ни уплаши.

— Ще ме оставиш ли за малко сам с момичето ми, майко?

Антия се наведе и го целуна по челото. Когато се отдръпна, на мястото, където го беше целунала, останаха червените очертания на устните й.

— Обичам те — прошепна тя със силно чувство, после излезе от стаята.

Само след секунда, вратата отново се отвори. В стаята се втурнаха сестри в бели престилки. Отблъснаха Елизабет настрани — макар и много любезно — и се засуетиха около пациента си. Провериха апаратите, измериха кръвното налягане, слушаха биенето на сърцето му. Филип влезе последен. Влезе в стаята забързан и леко запъхтян и, като видя пациента си, се усмихна.

— Значи отказа се да се правиш на страхливец, а? Имаш две красиви жени край себе си, все пак.

Усмивката на баща й беше тъжно наклонена на една страна.

— Просто исках най-после да заслужиш някоя от астрономическите сметки, които ми изпращаш. Най-вероятно те станаха причина сърцето ми да спре така изведнъж.

Филип също прослуша сърцето на татко и за миг смръщи вежди. Докато записваше нещо в листа, каза:

— Заслужил съм всяко пени с това, че успявах да понасям опърничавия ти нрав, и ти го знаеш. Трябваше, освен това, от време на време да ти позволявам да печелиш игрите на голф. — Обърна се към Елизабет. — Накарай го да гледа по-леко на живота. Ще се върна след малко и отново ще проверя състоянието му. Ако трябва, ще направим нова ЕКГ.

Филип избута сестрите през вратата и я затвори след себе си. През стъклената стена, Елизабет видя, че той разговаря с Антия.

— Проклети доктори! — каза Едуард, който дишаше тежко. — Не могат да оставят човек на спокойствие. — Опита се да се усмихне.

През целия път дотук, Елизабет беше репетирала какво ще му каже, но сега нищо не й идваше наум. Страхуваше се, че ако каже дори една дума, ще се разплаче.

— Къде е златното… момче? И внучките ми?

— Джак е в чакалнята. Стефи и Джейми ще са тук след малко.

Едуард отново затвори очи. Пое си няколко пъти, накъсано, дъх, после изведнъж сякаш се събуди и извика:

— Антия!

— Тя е отвън, татко. Ти каза, че искаш да останеш сам с мен.

— А… да. — Той се успокои. Много бавно, вдигна ръка и докосна нейната. — Докато гледах онзи филм, „Форест Гъмп“, можех да мисля единствено за своето малко момиче. Бяхме неразделни, нали?

Тя стисна здраво очи, после бавно ги отвори.

— Да.

— Не се справих добре. Не, никак не се справих добре.

Елизабет не знаеше за какво приказва той. Преди да е успяла да попита, той продължи:

— Антия. Беше права. Трябваше да го направя по различен начин, Господ ми е свидетел. Но майка ти почти ме уби… Кълна се, не знаех какво да ти кажа в момент като онзи.

— За какво говориш, татко?

— Просто мислех, че е по-добре да не знаеш, това е всичко. За да те защитя. Спомени… Понякога те са важни, много по-важни от истината. Но Антия плати цената. Ние всички я платихме.

— Татко…

Той започна да кашля силно и се задъха.

— Тихо, татко — каза тя. — Ще имаме достатъчно време да говорим. Сега просто си почивай.

— Ти си моята по-добра половинка, Бърди. Винаги е било така. От мига, в който майка ти те постави в ръцете ми, го разбрах. Влюбих се в теб толкова силно, че разбих главата си. Предполагам, че трябваше по-често да те уверявам в чувствата си.

— Ти непрекъснато ми казваш, че ме обичаш, татко.

Той се опита да се изправи до седнало положение.

Беше сърцераздирателно да видиш как не успява. Той въздъхна и се отпусна отново на възглавниците.

— Трябва да направиш нещо за мен, Бърди. Няма да ти бъде лесно.

— Каквото кажеш, татко. Знаеш го.

— Искам да се грижиш за Антия. Чуваш ли ме?

— Не казвай това — каза тя и долови внезапното отчаяние в гласа си. — Ти ще си тук и ще се грижиш за нея.

— Не ме надценявай. Това е важно. — Дишането му стана плитко и трудно. — Обещай ми, че ще се грижиш за нея.

— Добре. — Елизабет се наведе и го целуна по челото. — Обичам те, татко.

Той я погледна, но очите му отново бяха станали като от стъкло, нефокусирани. Като че ли беше изразходвал цялата си енергия и не беше му останало вече нищо.

— Любовта ще ме пренесе през райските врати, това е сигурно, захарчето ми. А сега помоли Антия да дойде при мен.

— Не… моля те.

— Време е, Бърди. Хайде, иди доведи майка си.

Елизабет остана още секунда, неспособна да го остави.

— Хайде — подкани я нежно той.

Тя направи усилие да се помръдне. На прага се спря и му се усмихна за последен път, после излезе от стаята.

— Иска теб — каза тя на Антия.

Мащехата й издаде звук, който беше почти въздишка, почти ридание, и забърза към стаята, като внимателно затвори вратата след себе си.

Елизабет стоеше близо до стъклото, отново изключена от тяхната любов, и ги наблюдаваше. Чувстваше се като шпионин или предател, но ги гледаше внимателно. „Бъди силен, татко, бъди силен“.

Зелената светлина на един от апаратите угасна. Антия направи крачка назад от леглото и завика:

— Помогнете ни! Помогнете ни!

Елизабет отвори рязко вратата, но сестрите и лекарите я избутаха и приличаха покрай нея. Изпълниха стаята, избутаха и Антия навън. Скупчиха се около баща й. Шумът се превърна в досадно жужене и главата на Елизабет се замая. Тя се притисна силно до стъклото.

— Не умирай, татко. Не умирай…

Филип също се втурна в стаята и си проби път с лакти до баща й. Протегна ръка към апаратите и жиците… Елизабет затвори очи. Не можеше да диша. Сърцето й пропусна един-два удара. Като че ли и на него не можеше да се разчита сега, когато сърцето на баща й беше спряло. „Моля те, Господи, моля те, не ми го отнемай. Не още…“

Когато отвори очи, лекарите и сестрите стояха неподвижни. Апаратите бяха студени и черни. Антия седеше до баща й, виковете й бяха заглъхнали до безшумни ридания. От време на време тя се разтърсваше силно. Гримът се беше размазал по лицето й, по което се стичаха потоци сълзи.

Антия погледна през стъклото към Елизабет.

— Отиде си! — Устните й оформиха безпомощно думите. И отново заплака. Този път риданията й можеха да разкъсат всяко сърце.

Елизабет влезе бавно в стаята и отиде до леглото. Притисна длан към крехкото рамо на Антия, после го стисна здраво, макар с това да искаше само да я окуражи.

Татко лежеше там, със затворени очи, огромният му гръден кош — отпуснат, хлътнал и неподвижен.

— Хей, татко — прошепна тя. Мина част от секундата, преди да осъзнае, че напразно очаква отговор. Такъв, разбира се, не дойде.

Сърцето му, което я беше обичало толкова много, най-после се беше предало.

Глава 13

Елизабет посочи към празната клетка в подземния паркинг на летището. Джак влезе в нея и изключи двигателя.

Тя си пое дълбоко въздух и го издиша бавно. Беше внимавала през целия път дотук. Никакво радио (последното, от което имаше нужда, беше някоя тъжна песен), никакви мисли, никакви спомени. Не отделяше поглед от шосето, а в главата си допускаше мисли единствено за погребението. Можеше да се справи с приготовленията. Но с чувствата не можеше.

Слезе от колата…

(„Колата на татко, но не мисли за това“.)

… и тръгна към терминала.

Джак затътри крака след нея. През последните няколко часа тя на няколко пъти се беше обръщала рязко към него и той вече се беше отказал да общува с нея. Вероятно мислеше, че за момента е по-добре въобще нищо да не казва.

Тя първа видя момичетата. Стефани стоеше на изхода с приятеля си, Тим, до себе си. Както винаги, Стефани изглеждаше безупречно. Дългата й до раменете тъмнокестенява коса беше прибрана назад от лицето й и задържана с два сребърни клипса. Носеше черни вълнени панталони и красив жълт пуловер. Том, в дънки и риза на райета, я държеше за ръката. Джейми беше близо до тях, но все пак отделно, облечена в свободен дънчен гащеризон. Беше дръпнала бейзболната шапка ниско над челото си. Елизабет тръгна по-бързо.

— Хей, момичета… Тим — каза тя тихо и прегърна дъщерите си.

За първи път от няколко часа, Елизабет успя да вдиша с пълни гърди, свободно.

Когато трите се отделиха една от друга, Джак отиде при тях. Прегърна Елизабет през талията. Тя се запита дали е разбрал, че почти беше изгубила контрол над себе си, или просто беше постъпил както трябва, без това да е преднамерено. Както и да е, неговото докосване й вля нови сили.

Джейми вдигна поглед към баща си. Усмихна се уморено.

— По дяволите! Изглеждаш великолепно. Да не си си правил пластична операция на лицето или нещо подобно?

Елизабет беше много изненадана от думите й. С всичко, което се беше случило през последните двайсет и четири часа, тя дори не беше погледнала истински съпруга си. Сега го погледна и разбра какво има предвид Джейми.

Той сви рамене.

— Накараха ме да боядисам косата си. Тъкмо започвах да свиквам със сивия й цвят. Не съм бил толкова рус от осми клас.

Джейми смръщи вежди.

— Изглеждаш като филмова звезда, не се шегувам.

Елизабет направи крачка назад. Изведнъж се почувства стара, раздърпана и сбръчкана. Не беше имала време да боядиса косата си и по-тъмните корени бяха прошарени тук-там. Не беше спала предната вечер и кожата й беше изгубила цвета си. А ето, че мъжът, който й беше съпруг от двайсет и четири години, изглеждаше като Джеф Бриджис.

Джак прегърна Джейми.

— Направиха и някакво лечение за отстраняване на мъртвите клетки от лицето ми. Адски болеше и около седмица изглеждах като жертва на изгаряне. Ето защо богатите изглеждат толкова добре. Плащат луди пари за неща, които дори не можете да си представите, и не смятат, че болката е причина да кажат „не“.

Стефани прегърна майка си през, за нещастие, надебелялата й талия.

— Ти си красива както винаги, мамо — каза тя.

— Благодаря. — Не можеше да измисли какво друго да каже.

Механизмите на смъртта в малкия градец тиктакаха като добре смазан часовник. Всички се заловиха здраво за работа. Сложен балет беше изпълнен първо в погребалния салон, после — на гробището и накрая — в къщата.

Навсякъде имаше снимки на татко — по масите, по первазите на прозорците, по всички плотове. Някои бяха в красиво и сложно орнаментирани рамки, други — в обикновени от дърво или пластмаса. Всички, които дойдоха в Суитуотър след погребението, бяха донесли по нещо за хапване и по някоя снимка. Когато и да влезеше в къщата, Елизабет чуваше тих смях, тъжни въздишки и името на татко, прошепвано тихо.

В град като този, хората се сплотяваха в радост и мъка. Споделяха всяко чувство, но нито едно не беше обсъждано открито. Никой не запита Елизабет как се чувства, и не й предложи да посети някой скъп психиатър. Така се правеха нещата в големите градове. Тук просто те потупваха по рамото и отбелязваха „че се държиш забележително“.

Южнячките криеха чувствата си от времето, когато кринолините бяха на мода. Така бяха възпитавани дълго време и това вече им беше вродено — като способността да пекат сладки и да приготвят шунка. Елизабет правеше това, което се очакваше от нея.

Но колкото и да се опитваше да държи мъката далеч от себе си, не успяваше. Когато не можеше да издържа повече, избяга на задната веранда.

Това трябваше да е последният й избор. Беше седяла толкова често тук с татко, бяха слушали песента на цикадите във високите дървета. Спомените я притиснаха от всички страни. Спомни си как стоеше долу до езерото и се опитваше отново да хване пъстървата, която преди малко бяха хвърлили във водата… Спомни си как се разхождаше в полята по жътва, когато въздухът миришеше на сладка бяла царевица и тютюн…

Тук бяха дошли и в деня след погребението на мама. Тогава беше пролет и не беше така студено като днес. Но, като днес, къщата беше пълна с гости, които говореха тихо, и снимки. „Искаш ли довечера да спиш в моята стая, захарче?“

— Дръж се, Бърди — каза тя и стисна здраво очи, сви ръце в юмруци. Ноктите й се забиха в меката тъкан на дланите.

Не й помогна. Трябваше да се махне оттам. След около десет секунди щеше да загуби всякакъв контрол над чувствата си. Върна се в къщата и се скри в банята, като затръшна вратата след себе си. Спусна капака на тоалетната и седна върху него. На пода имаше списание. „Пътуване и свободно време“.

Вдигна го и то се разтвори на снимка на плаж в Коста Рика, която заемаше две страници. Имаше реклама за приключенски лагер по Карибското крайбрежие. Някой, вероятно татко, беше нарисувал червена звезда върху страницата.

„Има едно място в Коста Рика, захарче, което се казва Облачната планина или нещо подобно. То докосва някаква струна в душата ми“.

Списанието падна на земята. И тя заплака най-после — за всичките часове и дни, които беше прекарала с баща си, и за всичките, които не беше. И за всичките дни, които така и нямаше да прекара с него.

Когато сълзите й пресъхнаха, тя се изправи несигурно на крака.

Напръска лицето си със студена вода, приглади косата си и се върна при гостите. Докато се движеше сред тълпата, се чувстваше скована и уязвима. Дори някой да беше забелязал колко ужасно изглежда, никой не направи каквато и да е забележка.

Провери дали има достатъчно храна, и отвори още няколко бутилки вино, а после забърза към библиотеката, където се криеше нейното семейство.

Стефани и Тим седяха един до друг на дивана. Както винаги, Стефани беше олицетворение на благоприличието. Семплата черна рокля прилягаше плътно към тялото й. По порцелановите й бузи имаше червени ивици, а в сивите й очи блестяха сълзи. Тим държеше ръката й. Изглеждаха като двойка от абсурдна реклама — „млади влюбени се справят с мъката“.

Джейми, от друга страна, не се беше облякла никак грижливо. Седеше прегърбена на табуретката, а бяло русата й коса падаше разбъркано и закриваше половината й лице. Синята й рокля беше вече смачкана. Светлосините й очи бяха подути и зачервени.

— Не мога повече да слушам нито една история за него — каза Джейми тихо и очите й отново се напълниха със сълзи.

Елизабет я разбираше. Наистина беше трудно да стоиш при гостите и да слушаш бъбренето им. Всички го бяха обичали толкова много и сега искаха да споделят с другите любимата си история, но всяка дума се забиваше в техните сърца като острите ръбове на нащърбено стъкло.

Джак стана от коженото кресло и тръгна към Елизабет, без дори за миг да свали поглед от лицето й. Взе я в прегръдките си. Тя се отдръпна леко, защото се страхуваше, че ако се отпусне, ще се размекне съвсем.

— Той те обичаше — прошепна Джак в ухото й, толкова тихо, че децата да не чуят. — При първата ни среща той ми каза, че ще ме убие, ако някога те нараня. Напомни ми какво обещание съм дал, когато поисках ръката ти. Точните му думи бяха: „Ако нараниш захарчето ми, Джаксън Шор, ще те ударя толкова силно, че ще видиш Млечния път“.

Елизабет вдигна поглед към Джак. Никога преди не беше чувала тази история. Тя й върна татко за един кратък, но много ценен, миг. Отново чу веселия му силен глас да я нарича „захарче“. Отвори уста да каже нещо — не беше сигурна какво, — но нищо не излезе от нея. Джак я докосна нежно по лицето.

— Не се налага да правиш всичко сама, Бърди — каза той. — Скрий се някъде и се наплачи.

Опитваше се да й помогне, но така само я накара да се почувства още по-самотна. Тя знаеше, че мъката ще я връхлети още по-силно по-късно, когато напълно осъзнае, че татко го няма, че никога няма да вдигне слушалката и тя никога вече няма да чуе гласа му, нито пък да получи от него писмо, написано със смелия му наклонен почерк.

— О, Джак…

— Остави ме да ти помогна, Бърди — каза той и я погали по косата.

Тя го обичаше за това, че се опитва, но нямаше начин да й помогне да преживее това. Мъката е най-самотният път в света.

— Помага ми дори само това, че си тук — каза тя и беше вярно.

Тя се притисна в него и почерпи сили от прегръдката му. За кратък, един-единствен миг, се почувства така, сякаш двамата отново се обичаха.

Глава 14

Джак се върна в Ню Йорк. Слава Богу.

Знаеше, че проявява слабост и че това е морален недъг, но мразеше смъртта и всичко, което я придружава. Риданията, събирането на хората на едно място, този ужасен и примитивен ритуал, наречен бдение.

Както се очакваше, той погледна надолу по пътечката в църквата и видя украсения с цветя ковчег. И всичко, за което успя да се сети, беше погребението на майка му.

Тогава нямаше цветя, нито скъп махагонов ковчег и, най-тъжното от всичко — хора, които да я оплакват. Само едно мършаво момче във взето назаем палто и прегърбен, пречупен мъж, чиято смърт щеше да дойде само след няколко години.

Джак обичаше съпругата си и обожаваше децата си, но два дни в онази тъжаща и прекалено тиха къща бяха повече, отколкото можеше да понесе.

За щастие, Бърди беше добра във време на криза. На Джак дори не се наложи да моли тя да го пусне или да измисли някакво неправдоподобно обяснение. Тя го беше освободила с думите: „Върни се в Ню Йорк. Тук няма работа нито за теб, нито за момичетата“.

Той беше направил слаб опит да протестира. „Ако имаш нужда от мен…“ Но тя нямаше. Когато времената бяха трудни, Бърди беше като направена от стомана.

Той отново беше свободен.

Слезе от таксито и даде прекалено щедър бакшиш на шофьора (защото отново беше на път да се превърне в знаменитост), след което забърза към студиото. Отиде право в офиса си, остави чантата си в гардероба и седна зад бюрото си.

Купът хартии върху него беше огромен, както и купът розова хартия от телефонния секретар. Беше забравил колко често звъни телефонът, когато си някой. Бяха му обещали секретарка, която да се справя с всичката неприятна работа в офиса. Вече я имаше. Не можеше повече да отговаря на собствения си телефон, а когато започнеха да пристигат и писмата на феновете, щеше да му е необходим още един човек, който да се справя и с това.

Не очакваше с нетърпение обучението на втората секретарка. Бяха необходими седмици, понякога месеци, за да научиш някого на това, какво обичаш и какво — не, да му покажеш какви са странностите ти и какви — изискванията ти. Провеждане на интервюта, преглеждане на автобиографии, избирането на правилния кандидат.

Всъщност имаше нужда от помощник. Някой, който да обучи секретарката му, както и да му помага да формулира въпросите за интервютата на спортистите. В тази работа имаше и доста предварително проучване.

Сценаристите и продуцентите правеха това, разбира се, но Уорън имаше свой собствен помощник-продуцент, а Джак беше забелязал, че на Уорън се пада лъвският пай от добрите въпроси.

Джак взе химикалка и започна да прави списък. Неговата помощничка трябваше да е умна, амбициозна, предана, интелигентна. Някоя като… Сали.

Защо досега не се беше сетил за нея? Тя имаше опит. Бяха работили добре заедно в Портланд, а тя беше тигър и зад кулисите. Долавяше и преследваше всеки нюанс в историята. Щеше да бъде истинско допълнение към шоуто. Всички продуценти и сценаристи бяха мъже. Млада жена, която обича спорта, би променила перспективата по някакъв начин. Тя щеше да се грижи и за това Джак да изглежда добре.

Не се съмняваше, че Сали ще приеме предложението му. Тя беше жена със смели мечти и силни амбиции. Възможността да бъде помощник по продукцията на голямо шоу в Ню Йорк щеше наистина да зареди батериите й.

Това беше бизнес, чисто и просто. Това, че беше привлечен от нея, нямаше значение. Винаги щеше да е изкушен от някоя млада жена, защото това беше вродено, носеше го в гените си, както сините очи и русата коса. Беше се изкушавал много пъти през последните петнайсет години — и дори още по-често напоследък, — но не беше изневерил нито веднъж. Онези дни бяха зад него.

Това беше абсолютно само бизнес.

Елизабет не можеше да заспи, затова облече един от дебелите хавлиени халати, които Антия беше оставила в гардероба за гости, и слезе тихо долу. Старата къща скърцаше и стенеше под краката й. Вятърът, който се удряше в первазите на прозорците, звучеше като котка, която драска, за да я пуснат вътре.

Тя не се съмняваше, че къщата знае какво се е случило с господаря й, но това място отдавна беше свикнало със смъртта. Първите от семейство Роудс бяха дошли в тази земя дълго преди Гражданската война — бедни англичани от работническата класа, които се осмелявали да мечтаят за по-добър живот. Първият Роудс прекосил океана като договорен слуга и бил продаден на търг на фермер в близкия Расвил. Работил упорито, сключил добър брак и посял семената на династия.

В тъмната кухня, тя си направи чаша чай и застана до мивката, загледана към задния двор. Лунната светлина посребряваше тъмните мъртви клони и те добиваха цвета на меки перли. По небето, нежно побутвани от лекия бриз, се носеха тънки облаци и в градината се редуваха сложни плетеници от светлина и сянка.

Тя пристегна колана на халата и излезе навън. Вратата с прозорчето се затвори с трясък след нея. Вятърът изведнъж затихна. И настъпи почти неестествена тишина.

Тя потръпна, макар и не от студ. Като че ли някой я беше извикал тук навън, може би споменът за онази коледна нощ, прекарана тук.

— Татко? — прошепна тя, като се чувстваше глупаво, но въпреки това беше изпълнена с надежда.

Не получи отговор. Не видя призрак, не дочу неясно стенание. Не видя висок мъж, облечен във фланелена риза и дочени панталони, да върви към нея.

Стъпи върху пътеката от тухли, която разделяше градината на две. Тънките чехли, които беше обула, защитаваха краката й от студа и тя се разходи край вечнозелените храсти, които бяха подрязани в съвършена форма. Тук-там подрязани храсти камелия се извисяваха над квадратния жив плет и лъскавите им зелени листа бяха в приятен контраст с всичко кафяво наоколо.

Това някога беше нейното специално място, а сега тя беше непозната в него. Толкова много пъти, в младостта си, беше идвала тук, особено в дългите летни нощи, когато сърцето я зовеше навън и й беше невъзможно да заспи. Сама и търсеща. През зимата, тя търсеше в черните лехи някакви признаци за идващата пролет — зелен мъх или току-що избили кълнове.

Онова, което всъщност търсеше, беше майка й, разбира се. И тук, сред цветята, за които тя се беше грижила с такава любов и толкова грижа, Елизабет долавяше духа й.

Винаги се беше опитвала да си представя майка си в градината, може би да разрежда нарцисите или да подрязва розите, но онова, което винаги виждаше, бяха черно-бели снимки, а дори и те не бяха много. Повечето бяха правени за празници — сватби, завършване на училище, такива неща. Те оставяха у Елизабет впечатление за неясен и безцветен образ на красива жена, която винаги изглежда перфектно, но никога не говори и не се усмихва.

Елизабет коленичи до лехата с розите. Чувстваше влажната черна земя под краката си като парче материя.

Голите, почти сиви на цвят, розови храсти хвърляха неясни сенки по тъмната земя. Лунната светлина им придаваше призрачен вид, приличаха на изкълчените крайници на древни влечуги, всеки пръст станал по-дебел от старостта и обсипан с огромни остри тръни.

Чу зад себе си да изскърцва врата — да се отваря и затваря, после ритмични стъпки по тухлената пътека.

— Здравей, Антия — каза, без да се обърне.

— Удивително е, като си помислиш, че тези рози някога ще цъфнат. И то само след няколко месеца.

— Аз си мислех съвсем същото.

Когато беше малка, Елизабет често плачеше, когато любимите цветя на майка й изсъхваха и умираха. Сега, като възрастна жена, тя разбираше колко важно е цветето да си почине. Точно мрачната и сива зима правеше пролетта възможна. Мислеше, че ще е добре такова нещо да е възможно и за жените домакини, които са изгубили пътя си в живота — вместо да хабят жизнена енергия, да спят и да събират сили за идващата пролет. Вятърът повдигна няколко изсъхнали, разпилени по пътеката, листа.

— Грижила съм се сама за розите през всичките тези години. Никога не съм позволила на някой градинар да ги доближи.

Елизабет седна на пети и вдигна поглед към Антия.

— Защо?

Антия се усмихна тъжно. Платиненорусата й коса беше само разбъркани къдрици, по бузите и челото й блестеше гъст овлажняващ нощен крем. Тежка, обикновена фланелена нощница я покриваше от гърлото до стъпалата. Изглеждаше поне десет години по-стара за своите шейсет и две години.

— Веднъж долових парфюма й.

Елизабет потръпна. Спомни си красивото малко шишенце, което стоеше на тоалетката на мама.

— Парфюмът на мама? — прошепна.

— Беше един от онези дни, когато ти не беше в настроение, както се изразяваше татко ти, и възразяваше на всяка моя дума. Затова аз въобще престанах да говоря. Излязох тук, готова да атакувам градината на майка ти. Исках да се боря с нещо, което мога да видя. Но когато седнах тук, съвсем сама, изпитах съжаление към себе си и странно, долових парфюма на майка ти. Не я чух да ми говори или нещо също толкова странно. Аз просто… осъзнах, че се боря с нейното малко момиченце, което е пречупено отвътре. Оттогава нататък, когато и да ме подлудеше, аз излизах в градината.

Елизабет долови болката в гласа на Антия и, за първи път, я разбра.

— Нищо чудно, че си излизала тук толкова често.

— Би трябвало да правя нещата по различен начин, предполагам. Знаех, че тя ужасно ти липсва.

— Започвах да я забравям. Това беше най-лошото. Затова постоянно питах татко за нея. Той обаче никога не ми каза нито дума. Винаги казваше: „Пази спомените си, Бърди“. Изглежда, така и не разбра, че всичките ми спомени за нея са като дим. Не можех да се хвана за тях.

— Предполагам, че в този момент майка ти му обяснява някои неща и му се кара за пропуските.

— Не мисля, че някой притежава такава част от сърцето на татко, каквато имаш ти, Антия. — Макар да внимаваше, в думите й се долови болка.

— Благодаря ти. — Антия зарея поглед над празните полета. — Защо не се върна у дома с Джак и момичетата?

Елизабет изведнъж почувства студа. Потрепери, изправи се и скръсти ръце на гърди.

— Той трябва да отиде на работа сутринта. А аз реших да остана, за да ти помогна с разчистването на къщата.

— Елоиз чисти къщата. Прави го, откакто ти носеше две опашки като на Пипи Дългото чорапче. — Антия я погледна. — Можеш да ми кажеш да си гледам работата, ако искаш.

— Истината е, че не знам защо останах. Просто не бях готова да се върна в Ню Йорк.

Антия направи крачка напред. Смешните й розови пантофи потънаха в черната земя.

— Татко ти често ми казваше: „Майко, ако това момиче не разпери криле, някой ден ще забрави как се лети“. Той непрекъснато се тревожеше, че ти пропускаш собствения си живот.

— Знам. — Елизабет не искаше да говори за това. Болеше прекалено много, а точно сега, в градината на мама, тя беше много уязвима. Изтри очи — кога ли беше започнала да плаче? — и погледна Антия. — А ти? Ще се оправиш ли?

— Ще трябва.

Това не беше всъщност отговор на въпроса. И двете знаеха, че този момент ще дойде — денят, в който Антия ще остане сама в огромната къща. Известно време телефонът ще звъни на всеки час, приятели ще идват да я видят, но, рано или късно, потокът ще пресъхне и на Антия ще се наложи да посрещне вдовството.

— Ще ти се обадя, като пристигна в Ню Йорк. Просто за да се уверя, че всичко е наред.

— Наистина ще бъде мило.

Тишината отново се настани между тях. Вятърът шепнеше в листата. Меланхоличен звук.

Неочаквано, Елизабет пожела нещата между нея и Антия да бяха различни, да могат да се държат за ръце и да се утешават една друга. Но сега беше прекалено късно да започват отношения, които са били невъзможни толкова дълго време.

— Пропуснахме шанса си, нали? — запита тихо Антия.

Елизабет кимна. Не знаеше по какъв друг начин да отговори.

— Това е много лошо — каза Антия. — Но не се тревожи за мен, скъпа. Ще се оправя. Не можеш да се омъжиш за човек, който е четиринайсет години по-възрастен от теб, и да очакваш, че той ще те надживее. Винаги съм знаела, че някой ден ще остана сама.

Елизабет не се беше замисляла за това. За нея възрастовата разлика между тях нямаше значение. Смяташе, че от нея е облагодетелстван баща й. Виждаше я от мъжка гледна точка. По-младата съпруга прави мъжа щастлив. Всички го знаят. Мъжете — плитки като стъклени чинии — го доказваха от години.

Сега видя обратната страна на монетата. Разбира се, Антия беше получила добър живот и много пари. Местните я бяха приели като една от тях и тя участваше във всички благотворителни организации, а мъжът й се отнасяше с нея сякаш беше творение от най-крехък китайски порцелан.

В замяна, Антия нямаше деца, които да я утешават, нито партньор, с когото да прекара страшните идващи години. Беше на шейсет и две години и вдовица. Сама, вероятно до края на живота си.

— Защо ти и татко нямахте деца? — запита Елизабет. Най-после зададе въпроса, който я мъчеше от години.

Антия въздъхна.

— О, скъпа, този въпрос е за друго време и, може би, за две други жени.

— С други думи, да си гледам моята работа.

— Да. — Тя се усмихна може би, за да смекчи остротата на думите си. — Този въпрос се забива в сърцето ми, това е всичко. Няма да му отговоря така, както бих направила на приятелско бъбрене без определена тема посред нощ, два дни след смъртта на съпруга ми.

Елизабет я разбра. Бяха пропуснали своя шанс за интимност. Сега те бяха просто две възрастни жени, свързани със слаба роднинска връзка, всяка от които щеше да поеме по своя път.

— Съжалявам — каза тя най-после, без съзнателно да избира изречението, което беше чувала стотици пъти през последните няколко дни. — Обади ми се, ако се чувстваш прекалено самотна.

— В живота има и по-лоши неща от това да си самотен.

Елизабет усети, че Антия подбра тези думи извънредно внимателно. Изведнъж се почувства прозрачна, като че ли нещастието течеше по вените й и се показваше в малките сини венички, които излизаха от сърцето й.

Антия направи крачка към нея. Елизабет отстъпи назад, защото имаше нужда от повече пространство между тях двете.

— По-добре да си легна. Шест часът е прекалено рано.

Отдалечи се, като се застави да крачи спокойно и равномерно. Не беше лесно. Влезе в къщата и тръшна вратата, после погледна предпазливо през прозореца.

Антия продължаваше да стои там, трепереща, бялата й коса — навита на дузина розови ролки. Дори на чезнещата лунна светлина, Елизабет виждаше блестящите сълзи по бузите й. Антия стоеше сама и плачеше. И гледаше розите.

Елизабет плати на шофьора и стъпи на тротоара пред летище „Нашвил“. Беше студено. Въздухът миришеше на предстоящ сняг, небето беше сиво и потискащо. Задърпа количката с багажа след себе си. Тя подскочи на прага, когато електронните врати се отвориха. На гишето за продажба на билети на „Юнайтед Еърлайнс“ беше пълно с пътници, затова тя отиде до редицата компютри до стената. Трябваха й няколко минути, за да открие терминала за заминаващите полети. Провери номерата. Намери своя — 989 от „Нашвил“ до „Кенеди“ в Ню Йорк през Детройт. Докато четеше номера на изхода, информацията се промени. Полетът щеше да закъснее с два часа.

Тя нададе стон и се смеси с тълпата. Най-после стигна до гишето. Чиновникът провери билета й и потвърди забавянето на полета, после даде на Елизабет ваучер за храна. Като че ли можеш да обядваш на летището за пет долара.

Тя й благодари, все пак, и се отдалечи от гишето. Влачеше куфара след себе си, докато вървеше нагоре и надолу по пътеките. Спря се пред сергията за книги и си купи най-новия роман на Ан Ривърс Сидънс и последния брой на списанието „Къщи и градини“.

Най-после реши, че е видяла всичко, което има да се види, и влезе в един от ресторантите. Намери свободна маса до прозореца и седна. Втренчи поглед над пистите. Гледаше безцелно как самолетите кацат и излитат.

„Има едно място в Коста Рика, захарче, нарича се Облачната планина — или нещо подобно — и ми е по сърце“.

„Кога за последен път си пътувала до някое екзотично място? Или си се уплашила до смърт? Или си направила нещо щуро, като например, безмоторно летене или гмуркане?“

Непрекъснато се опитваше да пази спомените да не нахлуят в съзнанието й, но сега те нахълтаха и го завладяха цялото. Не можеше да забрави…

„Ти пропускаш собствения си живот. Той минава покрай теб“.

„Само защото очилата ми са дебели като бутилка от “Кока кола"_, не означава, че не мога да видя в сърцето на моето малко момиче. Чух те как разговаряш с Джак… Чух и нещата, които нему казваш. Мога да позная нещастния брак, щом го видя"_.

Само ако можеше да направи нещо да го промени. Да можеше да се качи на някой самолет и да види къде ще я отведе той. Да се приземи в непозната страна и да стане някоя друга.

Но къде би могла да отиде? Мачу Пикчу, Париж, Непал? Та тя дори нямаше паспорт.

Не беше такава жена. За разлика от баща си, тя не мечтаеше да изкачи Еверест, нито да се спусне с делтапланер от някоя висока скала. Имаше само едно място на света, където копнееше да отиде.

У дома.

Нейното място край морето. Спомни си нощта, в която беше слязла до плажа и беше видяла косатките. Техните тъжни, късащи сърцето, викове бяха сякаш излезли от нея самата, от онова тъжно място в сърцето й, където криеше мечтите си.

През целия си живот беше правила само това — беше крила мечтите си. И от самата себе си.

„… твоя собствен живот… минава покрай теб“.

Вярно беше. И все пак я болеше, че баща й също го беше разбрал. Че беше погледнал порасналата си дъщеря и очите и беше видял нещастие.

„Какво би било, запита се тя, да погледна в огледалото и да видя образа на завършена и щастлива жена?“

Но ето че след по-малко от час, тя щеше да се качи на борда на самолет и да отлети за Ню Йорк. Там щеше да живее в скъп, но безличен апартамент и още веднъж да нагоди живота си към този на Джак.

— Не искам да замина. — Тя прошепна думите на глас и вдигна поглед. Тъжна, уморена на вид, жена оформи думите с устни обратно към нея. Тя втренчи поглед в отражението и се зачуди кога точно беше изгубила бляскавата си външност. И тя ли беше последвала мечтите?

Едва когато младостта й беше отминала и тя вече беше отгледала дъщерите си, се запита какво следва оттук нататък. И, което беше още по-важно, запита се кога ще дойде нейният ред.

Сега този въпрос я изпълваше цялата, закриваше всичко друго на света. Беше като силен огън, който не можеше повече да бъде контролиран, и тя се страхуваше, че ще пострада — ще изгори толкова много, че дори няма да може да се познае.

Всяко малко решение беше като тухла, която се прибавя към стената между жената, в която се беше превърнала, и онази, която си беше представяла на младини.

„Ако това момиче не разпери криле, някой ден ще забрави да лети“.

Тези думи бяха от съществено значение. Някога, през всичките тези обикновени години, беше забравила как се лети. Усилията да бъде добра съпруга и майка я задържаха близо до земята.

Не, това не беше честно. Не работата, която беше вършила, беше подрязала крилете й, а начинът, по който беше избрала да я свърши. В цялата страна жени, които бяха добри съпруги и добри майки, бяха успели да запазят и собствената си самоличност. Елизабет просто не беше една от тях.

Може би това беше нейна слабост, страх от провал, който караше безопасността да изглежда по-важна от сбъдването на мечтите. Или може би беше по-просто от това. Може би тя просто… Свършваше, каквото трябваше да се свърши за деня, и беше прекалено уморена с идването на нощта, за да протегне ръка към някой друг. Имаше дни — и дори години, — когато не беше успявала да намери десет минути, които да прекара насаме със себе си. В онези дни, когато Джак играеше футбол, а децата бяха заети през цялото време, мечтата й беше да вземе спокойно вана вечерта.

Погледна часовника си.

Скоро щяха да обявят полета й. Нашвил, през Детройт, до Ню Йорк.

И тя реши.

Нямаше повече да чака и да се моли да се случи някаква промяна сякаш това беше обикновена химическа реакция. Стана, плати обяда си и се върна на оживената пътека пред различните сергии и павилиони. Купи кутия канцеларски материали — единствената, която имаха. На върха на всяка страница имаше графична рисунка на Грейсланд и думите: „Елвис ви приветства с добре дошли в дивия и прекрасен Тенеси“.

Върна се в ресторанта и зае отново мястото си. Без да мисли — и без да се тревожи — започна да пише.

„Скъпи Джак,

Обичам те. Струва ми се важно да започна това писмо с тези думи. Казваме си ги непрекъснато и знам, че наистина мислиш така. Знам също така, че това вече не е достатъчно, нали? За нито един от двама ни.

Двайсет и четири години аз бях твоя съпруга. Когато започнахме, не исках да бъда нищо друго. Предполагам, мислела съм, че така ще се реализирам. Сега не мога да си спомня какви мечти съм имала някога, но ги пропуснах, Джак. Пропуснах себе си.

Надявам се, че ще можеш да ме разбереш.

За мен вече няма години, в които да съм само зрител. Искам да вляза в играта. Страхувам се, че ако не го направя сега, никога няма да го направя, а вече не мога да съм тази сянка — подобие на жена. Не мога.

Затова и няма да те последвам в Ню Йорк. Не и този път.

Трябваше да имам смелостта да ти го кажа лице в лице. Иска ми се да имах тази сила. Смешно е, че мога да повдигна автобус, за да спася живота ти, но не мога да намеря кураж да кажа на глас, че съм забравила какво е чувството, когато си истински обичан. Моят глас е едно от нещата, които се надявам да открия.

През всичките ни години заедно, имаше само едно място, което можех да нарека свое. И не искам да го напусна. Не искам отново да те последвам.

Отивам си у дома. Имам нужда да остана известно време сама. Трябва да открия коя съм и каква мога да стана.

Моля се да ме разбереш. Обичам те, Джак.

Е.“

Дори не прочете писмото втори път. Сгъна го, сложи го в плик, запечата го и го пусна.

После отиде да търси полет до Портланд.

Глава 15

Само след няколко дни на плажа Елизабет се чувстваше като преродена. Спеше до късно, почти до осем и половина, когато птичките започваха да пеят весело и я събуждаха. После си приготвяше чаша чай и купичка овесени ядки и излизаше на верандата.

Дните бяха невероятно слънчеви — от онези зимни дни, които не престават да привличат туристите към крайбрежието на Орегон. Дълги часове наред се разхождаше нагоре-надолу по плажа просто за да диша свободно. Този простичък дар на природата й беше върнат в мига, в който отново видя морето.

Отделяше колкото може по-малко време за каквито и да било задължения. Възстанови получаването на пощата, уреди да върнат мебелите в къщата й и купи достатъчно храна за една седмица. Това беше. Не искаше да общува с приятели, не провери дали някъде няма доброволна работа, която преди заемаше такава голяма част от времето й, не чистеше и не готвеше. И определено не правеше списъци със задачи, които трябва да свърши. Отложи дори възстановяването на телефонната линия, а мобилният й телефон беше непрекъснато изключен.

Вместо всичко това, се разхождаше по плажа. Нейният плаж. Той беше тук и преди, през двете години, през които бяха тук с Джак, само на двайсет и шест стъпки под тяхното парче земя, а тя никога не беше слизала при него. Плашеха я стъпалата, както и приливите, и отливите. В първия ден, в който посетиха собствеността, Джак я беше предупредил да не ползва стълбите. Беше казал, че са „прекалено нестабилни“, а после беше добавил, че и приливите и отливите са опасни. „Аз съм израснал близо до морето, помниш ли? Големите вълни идват като че ли от нищото и прибират дори възрастни и силни мъже навътре“.

Но Елизабет вече не се страхуваше от удавяне. Вече не. Сега тя тичаше нагоре и надолу по стълбите като местните жители, а в задния й джоб имаше схема на приливите и отливите. Вече познаваше всеки инч от Екоу Бийч. Намери „своята“ скала — равен, сив камък, изгладен и мек от ласките на вълните. Понякога седеше час и повече, просто загледана в морето.

Започна отново да мечтае. Не преходни видения, които идват и си отиват със съня, а истински надежди и амбиции. Макар още да не беше намерила смелост да рисува отново, прерови старите си скици и откри някои наистина добри. Откри, че пръстите й се движат по-добре от морския въздух и вече не са така сковани, както години наред преди това. Щеше да рисува — не толкова лесно, не както някога, но щеше отново да рисува някой ден. След всичките дълги години на зрялата средна възраст, да вземе въглен и четка в ръка, беше триумф, истинско прераждане.

В този неин нов живот имаше свобода, каквато не беше познала преди. Лягаше си, когато пожелае, ставаше, когато се събуди, и прекарваше целия ден според моментните си желания и приумици.

Вчера беше отишла в града рано и бе обиколила магазините. Дори не беше взела дамската си чанта със себе си. Не пазаруването беше смисълът. Смисълът беше в това да гледа. Не си спомняше кога за последен път беше правила това — просто да се наслади на града. След известно време се почувства почти като извънземна, започна да забелязва лицата на хората… маниерниченето им… усмивките на децата, когато сладкарницата, в която продаваха и сладолед, започна работа. Магазините за туристите бяха пълни с произведения на изкуството и занаятите, а тя дори не го знаеше. Като местен жител, никога не се беше отбивала в тях, а през другите беше минавала в галоп, стиснала в ръка листа със задачите, които трябва да свърши на всяка цена. Беше пропуснала толкова много.

И все пак, каквото и да правеше, Джак беше непрекъснато в мислите й. По нейните изчисления беше получил писмото й вчера. Точно затова не беше включила наново телефона — защото все още не искаше да говори с него. Той винаги беше притежавал способността да подронва позицията, която тя беше решила да заеме, а тя винаги се беше чувствала като смазана под тежестта на неговите искания.

Сведе поглед към скицника си и се запита какво да нарисува тази сутрин. Вдъхновението беше навсякъде.

Видя синя сойка, кацнала на счупен гол клон. Дълбоките цветове по крилете й бяха в ярък, красив контраст с изсъхналото сиво дърво.

Цветовете я мамеха, чувстваше се така, сякаш някакъв воал беше вдигнат изведнъж, и сега тя вижда света в неговата ярка жизненост — вместо бледата, скрита в сянката негова версия, която е очаквала. Сиво-бялото небе… пясъкът с цвят на бетон… вечнозелените храсти… скалите в тъмножълт цвят… бялата пяна на вълните.

За първи път от години изпита необходимост да рисува.

Първата дъждовна капка падна на челото й. А после се спусна по бузата й.

Тя отвори очи и видя, че облаците са се спуснали ниско над земята. Небето беше тъмносиво, а тук-там имаше заплашителни черни ивици.

Тя вдигна качулката си, напъха всичките си неща в платнената торба в краката си и затича към къщи.

Още като стигна до стъпалата, дъждът се усили до степен буря. Вятърът я блъскаше мощно в гърба. Тя затича по моравата. Огромните храсти трепереха, а клоните им се блъскаха един в друг. Листата, черни и мъртви, се вихреха във въздуха и, мокри, залепваха за дрехите й.

Тя изтри очи и изтича по последните няколко стъпала към къщата. Скри се под стряхата. Ръцете й бяха премръзнали и едва успя да отвори вратата. Влезе и я затръшна силно след себе си. Вятърът разтърсваше рамките на прозорците, а клоните се удряха зловещо в керемидите на покрива.

Натисна ключа за осветлението, който се намираше до вратата, и светлината на лампата заля антрето.

Точно в този момент светкавица се отрази в стъклото на прозореца. Някъде наблизо беше ударено дърво, разпука се и падна на земята.

Светлините угаснаха.

За части от секундата, тя изпадна в паника. За къщата по време на буря винаги се грижеше Джак. Той знаеше къде са фенерчетата и палеше свещите, стъкваше огъня. Елизабет дори не знаеше дали разполагат със свещи…

Ами ако започнеше да ги търси и пропаднеше на онова разядено място в дъските до банята за гости?

„Жена е намерена между счупените дъски на пода; мъртва от няколко дни, преди да бъде открита“.

Пое си дълбоко дъх.

— Добре. Едно по едно. Трябва да запалиш огъня и да намериш свещи.

Съсредоточи се върху тези две задачи. Започна да опипва пътя си, за да се придвижи из къщата. Бавно. Като нямаше мебели, нямаше по какво да се ориентира. Точно пред задната врата намери куп дърва. „Слава Богу, че Джак се грижеше за тези неща“.

Стиснала дървата, тя се върна, сантиметър по сантиметър, в кухнята, където намери вчерашния вестник. Подреди всичко в огнището. После затърси кибрита, намери го и запали една клечка.

Само след секунди вече имаше силен, приятен, живителен огън. Червените пламъци стигаха чак до средата на стаята и страхът й се разпръсна.

Изчака малко с ръце, протегнати към топлината. Когато се увери, че огънят няма да загасне, отиде да търси свещи. В килера откри, под куп стари телефонни указатели и календари, цяла кутия. Подреди ги по полицата над камината и по первазите на прозорците. Когато свърши, къщата беше окъпана в приятна и мека жълта светлина.

„Запалих… огън“.

Грабна спалния чувал, който беше купила наскоро, свали ципа и се загърна в него — все едно че беше шал. После излезе на верандата да гледа бурята.

Никога преди не беше правила нещо такова. Винаги се беше страхувала от природните сили. Още нещо, от което искаше да се отърве. През изминалите няколко дни беше започнала да разбира колко е важно да се излекуваш от всичко негативно. Най-високите планини бяха създадени от насилието и хаоса и, като тях, женската независимост се раждаше от огъня.

Над морето плътни сиви облаци се търкаляха зловещо по небето. Техният път се отразяваше като в калейдоскоп от сенки по неспокойната повърхност на водата. Вятърът шепнеше във високите клони на дърветата и разпръскваше мъртвите листа и шишарките.

Шумът беше толкова силен: разбиването на вълните, виенето на вятъра, дрънченето на стъклата, плясъкът на дъжда. Понякога се отчупваше някой клон и падаше тежко на земята.

Харесваше й всичко, всяка една минута от този гняв на природата. Като го гледаше тук, от верандата, вместо да седи страхливо в къщата, където щеше да се чувства в безопасност, тя се чувстваше променена. По-силна.

След малко — беше изгубила всякаква представа за времето — долови странен шум. Отначало не можа да го определи — толкова непознат беше. После вдигна поглед, видя светлината на два фара в мрака и разпозна рева на двигателя.

Изправи се, загърна се по-плътно в спалния чувал и пристъпи към ъгъла, изпълнен със страшни сенки. Шофьорът вероятно се беше загубил… Колата сигурно щеше да обърне и да изчезне.

Но тя спря. Фаровете изгаснаха и дворът отново потъна в мрак. Верандата беше като малък оазис, окъпан в оранжева светлина.

Вратата на колата се отвори. Някой слезе.

Елизабет внезапно и остро осъзна колко уязвима е там, навън. Съвсем сама. Без телефон. Никой нямаше да дойде да я потърси.

Мъжът прекоси двора и пристъпи в кръга светлина.

Джак.

Косата му се беше слепнала от дъжда, а капките се стичаха по лицето му. Той се опита да се усмихне, но усмивката му беше уморена и не достигна до също толкова уморените му очи.

— Здравей, Бърди.

Тя се почувства малка, както стоеше така пред него. Искаше й се да е изненадана от това, че го вижда, но мислеше, че може би го е очаквала.

Все пак, изпита странна неохота да го пусне да влезе. Тя беше тяхна, тази къща, но през последните няколко дни беше станала нейна, а тя беше станала изненадващо ревнива към новооткритата си самота.

— Влез, преди да си се удавил.

Той я последва в къщата. Видя го, че потърси рогозката, която винаги стоеше зад входната врата. Тя не беше там. Дъждовните капки се спуснаха по панталоните му и образуваха локвичка на пода.

— По-добре съблечи тези мокри дрехи. Ще настинеш — каза тя спокойно. Винаги беше приемала грижата за него като своя задача. — Ще ти донеса халат.

Извърна се от него и започна да се изкачва по стълбите. Отвори вратата на гардероба и свали халата от закачалката. После се обърна и се блъсна в Джак. Той залитна назад.

— Съжалявам. Мислех, че знаеш, че съм зад теб.

Бяха като двойка четиринайсетгодишни деца на първата си среща. Нищо друго, освен нерви и емоции. Яките и ръкавите изведнъж започнаха да ги стягат.

— Ще ти направя чай.

— Това, което всъщност искам, е скоч.

— Съжалявам.

Той взе халата и отиде в банята да се преоблече, като затвори вратата след себе си.

Тя втренчи поглед във вратата. Виждаше я като доказателство на всичко, което стоеше между тях.

Докато той се преобличаше, тя се върна долу във всекидневната и хвърли още един пън в огнището. Когато се обърна, той беше там. Износеният розов хавлиен халат изглеждаше смешно на неговото здраво и силно тяло. Материята беше опъната по гръдния му кош, а подгъвът стигаше до средата на бедрата му. Огледа свещите.

— Едно голямо дърво е повалено от бурята на улица „Скаймор“. Електричеството ще е отрязано часове наред.

— Нима си летял чак дотук, за да говорим за електричеството? — Тя седна близо до огъня и вдигна поглед към него.

— Не.

— Предполагам, че си получил писмото ми?

— Да. — Каза го толкова тихо, че тя едва го чу.

— Тогава, може би трябва да поговорим за това.

Въздухът като че ли излезе от него и тялото му стана по-малко. Седна до нея.

— Не знам какво искаш да кажа. Съжалявам, че приех работата, преди да поговоря с теб.

— Позволи ми да ти задам един въпрос.

Той се отдръпна. Колкото и незабележимо да беше движението, тя го долови. И също, инстинктивно, се отдръпна.

— Добре.

— Докато четеше писмото ми… — Погледна го право в очите. — Кажи ми, че не си изпитал облекчение.

Цветът се отдръпна от бузите му. Тя знаеше, че много му се иска да излъже, да каже: „Разбира се, че не изпитах облекчение“. Но вместо това той каза:

— Знаеш колко дълго мечтах за такава работа. И сега, когато най-после хванах своя шанс, ти ме напускаш.

— Хайде, Джак. Ние не сме щастливи. Не сме били щастливи много дълго време.

— Но аз те обичам.

Заболя я да чуе тези думи отново.

— Нима? Тогава, върни се у дома. Нека опитаме да започнем отначало. Тук.

— Искаш да напусна работа? За това ли е всичко?

Тя предварително знаеше какъв ще е изборът му, но той пак я нарани.

— Прекалено трудно, а, Джак?

— Чакал съм години точно тази работа. Мечтал съм за нея.

— Целият ни брак беше само за твоите мечти, Джак. Следвах те от град на град две десетилетия. Двайсет години. Бях най-добрата майка и съпруга, но сега съм… празна. Събуждам се посред нощ и не мога да дишам, знаеш ли това? Ти си този, който казваше, че трябва да вляза в играта. Е, това е играта, Джак. Трябва ми време, за да разбера какви са моите мечти.

Въпреки най-добрите й намерения, гласът й изневери. Тя прокара длан през косата си и изпусна накъсана въздишка.

— Исусе Христе, Бърди. Ти май говориш сериозно. Мислех, че просто се опитваш да привлечеш вниманието ми, така че да се преместя в Кънектикът или Уестчестър каунти. — Той се наведе напред и подпря лакти на коленете си. После вдигна поглед към нея. — Хората, които искат да прекарват времето си сами, се развеждат. Това ли искаш?

Тя отвори широко уста.

— Не те помолих за развод.

— Какво си мислиш, Бърди? Че ще живеем разделени, но ще останем женени? Че нищо няма да се промени? По дяволите. Ами момичетата? Какво ще им кажем, когато запитат защо живеем разделени?

Момичетата.

Елизабет издаде тих звук, който издаваше огромна паника. Осъзна какво голямо решение е взела. Когато беше помолила за раздяла, всичко, което мислеше, беше: „Имам нужда от време“. Само това. А ето, че той питаше какво ще кажат на децата си. Искаше да каже: „Почакай, Джак, нека поговорим за всичко отначало, малко по-бавно“.

Той се качи на горния етаж и затръшна силно вратата след себе си. Но само след няколко минути се върна във всекидневната. Беше облякъл мокрите дрехи, от които още капеше вода, а в ръцете си държеше плик.

— Можеш ли да понесеш малко ирония?

— Не — отговори бързо тя. — Не мисля, че съм готова за това.

Той й подаде плика. Пръстите й трепереха, докато го отваряше. Вътре имаше документ, много официален на вид. Думите „Договор за наем“ се набиха в очите й. Не беше подписан, но все пак.

— О, Джак…

Той дори не я погледна.

— Чети.

Тя затвори очи за миг, за да събере смелост. Напоследък май не й беше останало много такава. Успя да върне само една четвърт от обичайния си кураж, която щеше да е почти безполезна. Разгърна цветно копие на красива къща в Ийст Хемптън.

— От спалнята се вижда водата. Пазят я за мен. Искам да те изненадам за деня на Свети Валентин. Предполагам, че това пък е твоят подарък за мен.

Тя вдигна поглед към него през поток от сълзи. Знаеше, че той иска от нея да вземе думите си обратно, да бъде отново негова съпруга, но тя не можеше да го направи. Трябваха й всичките й сили, за да остане спокойна и да запази мълчание. Знаеше, че ако отстъпи сега, ще загуби всичко в бъдеще. Този път — дори може би завинаги.

— Обичам те, Бърди. — Гласът му се прекърши и, за секунда, тя видя колко дълбоко го е наранила.

Запита се откога ли очаква този момент, откога ли носи в душата си тази ужасна болка.

— Аз също те обичам.

— Тези думи трябва ли да помогнат? — Той я гледа втренчено около минута, после излезе от къщата и тръшна вратата след себе си.

Глава 16

Какво, по дяволите, го беше накарало да помисли за развод?

Джак натисна рязко спирачките. Взетата под наем кола поднесе по калния път и спря. Фаровете бяха насочени към черния океан.

Не се беше чувствал така разтърсен от смъртта на майка си — повече от трийсет години. Тогава, както и сега чувствата му бяха объркани и нямаха ясно очертани начало и край.

Ако го бяха попитали преди седмица, щеше да отговори, че той и Бърди преживяват една от онези кризи каквито има във всички дълги съжителства. Би казал, че това ще премине и че нищо, което има значение, не се е променило между тях.

Когато прочете писмото й, си помисли, че е решила по този начин да привлече вниманието му върху себе си. Беше успяла. Той говори с онзи мазен агент по недвижима собственост от Ийст Хемптън, после, почти болен от тревога, потегли към летището.

И за миг дори не му хрумна, че тя говори сериозно.

Не и неговата Бърди, която за нищо на света не би могла да вземе решение — дори животът й да зависеше от това. Как така изведнъж беше намерила смелост да го напусне? Смъртта на баща й трябва да я е разтърсила истински. Той, разбира се, знаеше, че тя е нещастна, но това… Това не беше очаквал.

През последните двайсет и четири часа беше мислил за съпругата си повече, отколкото през последните двайсет и четири години. Беше разчитал на опита си за правилния подбор на онова, което щеше да й каже. Дори си беше записал думите и ги беше репетирал по време на полета.

Но жената, с която току-що беше говорил, не беше Бърди.

„Ние не сме щастливи. Не сме били щастливи от дълго време“.

Тези две изречения бяха съсипали целия му план. Те го бяха уплашили, дори ужасили. Те го бяха накарали да проумее, че тя говори сериозно. Страхът незабавно го беше накарал да заеме отбранителна позиция, да каже неща, които не беше възнамерявал, за които дори не беше мислил.

Удари с длан по кормилото, заслушан в дъжда. В това забравено от Бога място валеше непрекъснато.

Почти реши да обърне обратно. Желанието да отиде при нея, да я вземе в прегръдките си и да я помоли за прошка беше толкова силно, че го задушаваше. Беше отчаян.

И какво, тогава?

Тя беше права. Той може и да беше реагирал импулсивно — да спомене думата развод, какъв глупак — но с това не можеше да промени истината.

Ако сега се върнеше, тя щеше да го приеме (не можеше дори да си представи, че не би го направила) и двамата отново щяха да живеят скучно, както преди.

Тук, сам в колата, той можеше да признае, че тя е права. И двамата заслужаваха по-добър живот.

След всичките тези години, тя беше измъкнала решението от ръцете му.

Той затвори очи, после бавно ги отвори. Дъждовните капки образуваха интересни фигурки по предното стъкло и трополяха силно по покрива на колата.

— Обичах те, Бърди — прошепна той.

От вниманието му не убягна, че макар да говореше на себе си в тази евтина кола, където нямаше кой да го чуе, той използва минало просто.

На следващия ден донесоха мебелите. Елизабет стана от леглото, за да ги посрещне. Веднага щом хората си тръгнаха, тя се върна в леглото. Остана в него цели три дни.

И пак не искаше да става.

Издърпа юргана до брадичката си и остана да лежи. Дъждът трополеше по покрива, почукваше по прозореца, непрекъснато кап-кап.

Сега разбираше защо някои двойки се събираха отново, макар вече да не се обичаха. Защото така бяха свикнали и се чувстваха в безопасност.

Иронията беше в това, че и тя беше мечтала за такава сигурност. През всичките тези години, през които времето, отговорността и всекидневната рутина бавно — толкова бавно — бяха подкопавали брака и личността й, тя беше мечтала да има спокойствие и време за себе си.

Винаги си беше представяла постигането на мечтата като цел, като край на всичко. Постигането на мечтата трябваше да й донесе щастие.

Знаеше, че е взела правилното решение, но все пак, късно през нощта, когато къщата беше тъмна и дъждът трополеше по покрива, тя се тревожеше, че винаги ще е сама, че никой повече няма да я целуне или да поседи с нея след вечеря, за да си бъбрят просто така, за нищо специално. И дори по-лошо — че никой няма да види бавно остаряващото й лице и да каже: „Красива си, Бърди“ или да прошепне: „Обичам те“, преди да изгаси осветлението.

Отхвърли завивките настрани и седна.

Беше време да започне така бленувания нов живот.

(Това обещание даваше сама на себе си поне два пъти на ден, откакто Джак беше заминал.)

Този път щеше да го спази.

Преметна крака през ръба на леглото и постави босите си ходила на студения под. И се изправи, колебливо като невестата на Франкенщайн.

— Мога да рисувам — каза тя на глас, както всеки път, когато ставаше за малко от леглото, но още докато произнасяше думите, усещаше поражението.

Бавно изпусна въздух. Той излезе от устата й почти безшумно и тя се отпусна отново на леглото. Ако не направеше нещо, щеше да изпадне в депресия.

А когато една жена е заплашена от такава опасност, има само едно нещо, което може да направи. За нещастие, телефонът нямаше да бъде свързан преди: „Някъде между обед и четири часа“.

Протегна ръка към нощното шкафче за хартия и химикал. И преди да се е разколебала, започна да пише.

„Скъпа Мегън,

В беда съм. След като години наред се оплаквах, най-накрая направих нещо по отношение на нещастието си. С Джак се разделихме. Смешно е, че тази кратка дума, само от няколко срички, може да те лиши от всичко в живота.

И ето, че сега съм още по-нещастна. Искам да се забавлявам до залез-слънце, но не мога да помръдна огромния си задник от леглото.

Ти, изглежда, беше права за всичко.

Точно сега малко смях ще ми се отрази добре. (Така че, разкажи ми за последния си приятел.)

Елизабет“

И незабавно се почувства по-добре.

Да общуваш, дори по този начин, беше по-добре, отколкото просто да не правиш нищо и да се чудиш какво ще правиш с останалия си живот, да се питаш какъв ли ще е той за сама жена. И изведнъж се сети за мащехата си, която също беше сама.

„Ще се грижиш за Антия, чуваш ли ме?“

Тази беше последната молба на татко й. Тя беше дала обещание до смъртното му ложе… А после не беше направила нищо, за да го спази.

Взе нов лист хартия.

„Скъпа Антия,

Аз съм съвсем сама в къщата до плажа.

Тук е тихо и спокойно, толкова тихо, че започвам да разбирам колко шумен е бил животът ми преди. Мисля, че така са предопределени жените — да следват най-силния от всички гласове, винаги да се жертват за другите.

Сега се опитвам да намеря своя отдавна изгубен глас. Ти може би също се опитваш. Празната къща може да е много самотна и дори страшна за сами жени като нас, свикнали да слушат другите.

Напоследък мислите ми непрекъснато пътуват на юг и се моля да си добре. Ако има нещо, с което мога да ти помогна, моля те, не се страхувай да се обадиш по телефона. Знам, че винаги сме били далеч една от друга, Антия, но, както пее Боб Дилън “времената се менят". Може да намерим нов начин да общуваме.

Моите най-добри пожелания,

Елизабет"

Стана от леглото, облече пораздърпано вече бельо, зелени градинарски панталони и рибарско кепе — като онова на Кейт Хепбърн в „До златното езеро“ — и отиде до пощенската кутия.

Докато се върне в къщата, беше плувнала в пот и дишаше тежко. Определено имаше нужда от повече физически упражнения.

Беше в спалнята и събличаше мокрото си от пот бельо, когато й хрумна нещо.

Жените, в чийто живот липсваше страст.

Сега тя беше една от тях.

В дните, последвали развалянето на брака му, Джак правеше така, че никога да не остава сам. Всяка сутрин ставаше в четири и в пет вече беше тръгнал за офиса. Пристигаше там доста преди колегите си. След няколко часа намираше компания — който и да беше — и висеше по спортните барове на Петдесета улица.

Не знаеше как по друг начин да се справи с раздялата. Никога не беше обичал да е сам. Не понасяше добре самотата.

Тази вечер остана в бара до затварянето му. Изпиха много питиета с Уорън. Когато най-после се прибра със залитане у дома, беше доста пиян.

Влезе в апартамента и извика Бърди.

Тишината подейства зле на нервите му.

Тогава случилото се го разстрои истински. Те бяха разделени. Без да се замисли, той грабна телефона и набра номера й. Чу поне осем позвънявания, преди тя да вдигне.

— Ало? — Тя звучеше уморено.

Той погледна часовника си. Тук беше три часът сутринта, а в Орегон — полунощ.

— Здравей, Бърди — каза той и трепна от болка.

— О! Здравей.

Той си я представи седнала в леглото да включва осветлението.

— Странно е, че ти не си при мен — призна той тихо и седна на неоправеното си легло.

— Знам.

— Не биваше да споменавам думата „развод“. — Дори сега, при нейното произнасяне, стомахът му отново се сви. — Бях много ядосан.

Тя не отговори веднага. Той мразеше мълчанието й, защото го караше да се чувства виновен. Най-после, тя каза:

— Може би аз също трябваше да кажа нещо различно.

— И какво сега? — запита той. Всъщност това искаше да знае. Двайсет и четири години беше живял с нея, беше спал с нея, беше се грижил за нея. И беше забравил как да живее сам.

— Не знам. — Тя звучеше чужда, далечна. — Имам нужда да прекарам известно време сама.

— Но какво ще стане с нас?

— Ще продължим да живеем, предполагам. И ще видим къде ще ни отведе пътят.

— Добре. Да. — Той се опита да измисли какво друго да каже. — Има много пари в банковата сметка. Можеш да ми изпращаш сметките си, ако искаш.

— Благодаря, но имам чекова книжка. Ще се оправя.

— О! Добре. — Той отново замълча объркан. Като че ли вече бяха непознати. — Е, лека нощ, Бърди.

— Лека нощ, Джак.

Той остави слушалката обратно, легна на леглото и загледа втренчено тавана.

Ще продължим да живеем.

Какво друго биха могли да направят? В този момент имаха само два избора. Да вървят напред или назад.

Също като нея, той не беше готов да се върне.

Глава 17

С всеки изминал ден Елизабет се чувстваше малко по-уверена. Вече можеше да спи сама. Май не беше кой знае какво. Със сигурност милиони жени спяха сами всяка вечер, но за жена като нея, която беше успяла да прекара целия си съзнателен живот с един и същи мъж, това наистина означаваше нещо.

Вече не се страхуваше и да се храни сама навън. Вчера беше закусила в „Дивата роза“, съвсем сама. И опита дори детските десерти.

Днес беше решена отново да се опита да рисува.

Свали връхната си дреха от куката зад вратата и взе черната платнена торба, в която бяха нещата й за рисуване. Имаше и въглен, и достатъчно хартия, бои и четки. И надежда.

Въздухът беше студен и хрускав. Тя прекоси верандата и спря в края на стъпалата. Океанът беше като размазано петно от пастелно сиво и лилаво. Тревата в нейния двор изглеждаше като вечнозелено коледно растение, осеяна тук-там със снежнобели гъби, които никнеха сякаш само за една нощ. Двойка корморани летяха над главата й и вдигаха ужасен шум.

Тя вдигна качулката си и прекоси мократа и смачкана морава, като се опитваше да избягва красивите гъби. В края на стъпалата, които водеха към морето, се спря и погледна надолу.

Имаше прилив.

Разочарована, тя седна на горното, мокро, стъпало. Белите наедрели и мощни вълни се спускаха настървено към скалите и пръскаха пяна нависоко. Капките стигаха дори до лицето й.

Това й напомни времето, много отдавна, когато татко й я беше завел да карат лодка във Флорида. Мистър Потър беше предложил на баща й да използват една бърза лодка и така да върне парите, които им дължеше, и баща й се беше съгласил. Беше казал: „Защо не? Колко трудно може да е да се управлява лодка във водата?“ И бяха заминали.

Беше истинска катастрофа, разбира се. Всеки път, като стигнеха пристанището, Елизабет трябваше да слиза и да ги бута по-далеч от другите лодки. Беше й забавно и непрекъснато се смееше.

Споменът извика усмивка на лицето й.

— Бърди?

Елизабет се обърна рязко.

Мегън стоеше до черното си „Порше Бокстър“. Скъпите й дънки висша мода и черен кашмирен пуловер бяха напръскани с дъждовни капки, а косата й беше толкова разбъркана, все едно че се беше подложила на шокова терапия.

— Усещаш ли, че вали?

— Мег! — Елизабет се изправи, грабна чантата си и се затича. Мег я взе в прегръдките си и й се струваше, че ще й бъде невъзможно да се отдели.

— Не се осмелявай да заплачеш. Хайде, скрий ме под някой покрив. Предпочитам да имам питие в ръката си.

Елизабет стисна здраво ръката на Мег и двете тръгнаха към сивия двор.

— Като идвах насам, стори ми се, че видях риба да плува по шосето.

Елизабет се засмя и я въведе в къщата, стъкна огъня и извади единствената си бутилка алкохол. Вино. Мегън й хвърли недоверчив поглед.

— Това е по-лошо, отколкото си мислех. Очевидно ме бъркаш с някой от местните. Чакай тук. — Тя излезе с бодра маршова стъпка и се върна след минута с куфар, който остави на масичката за кафе, и го отвори. Започна да рови из дрехите си и извади бутилка текила. — След като получих тъжното ти писмо, реших, че може би ще имаме нужда от това.

— Ти си най-добрата приятелка, която някоя жена може да има.

И двете изпиха по две малки чашки на екс, преди да кажат каквото и да било. Мегън се отпусна и се облегна на дивана.

— Е, мила, как си?

Елизабет въздъхна.

— Ужасно е, Мег. Години наред мечтах да започна живота си отначало, но сега съм прекалено самотна. Уплашена съм до смърт. Ами ако съм постъпила погрешно? Ами ако…

— Всичко, което преживяваш и изпитваш, е съвсем нормално, повярвай ми. И ще става все по-добре.

— Кажи ми го още веднъж.

— Обикновено, ти не се нуждаеш от съвета ми. Аз съм прекалено остра и язвителна.

— Знам, но сега съм отчаяна. Какво щеше да ми кажеш. Ако бях твой клиент?

— Извади чековата си книжка.

— Много забавно. Хайде, помогни ми.

Мегън се наведе към нея.

— Не съм ли ти казала, че понякога решенията се вземат прекалено набързо. Обичала си Джак дълго време.

— Искаш да кажеш, да се върна при него. — Елизабет сама се беше замисляла над това, главно през нощта, когато самотата и страхът лягаха в леглото при нея. Знаеше, че ще е по-лесно да се върне назад. Но се беше уморила да върви все по лесния път. — Чувствах се така, сякаш живея върху подвижни пясъци. Те ме теглеха надолу и все по-голяма и по-голяма част от мен изчезваше. Не мога да се върна към това.

— Кажи ми какво се случи.

— В Тенеси му написах писмо. Просто му казах, че не искам да се преместя в Ню Йорк и затова ще се върна в Орегон.

— Просто така?

Елизабет не обърна внимание на забележката й.

— Когато той дойде тук, му казах, че имам нужда да прекарам известно време сама. По-далеч мислите ми не се осмеляваха да стигнат.

— Предполагам, че Джак е видял цялата картина.

— Той използва думата „развод“. Аз дори не бях го помислила.

— Исусе, Бърди, какво очакваш? Той е мъж, за Бога! Ти го изоставяш, отказваш да го последваш. То е, като да му отрежеш топките.

— За нещастие, не знаех, че говорим за топките му. Мислех, че говорим за сърцата си.

— А аз мисля, че при тях винаги става въпрос за онзи орган, който се намира на педя под стомаха. Ако имах дъщеря, щях да й го кажа. По-добър съвет не бих могла да й дам.

— Достатъчна причина да вземаш редовно противозачатъчните си хапчета. — Тя се усмихна, после въздъхна. — Предполагам, трябваше да съм готова за гнева му — неговото его винаги е било силно, — но знаех, че той също е нещастен. Мислех, че ще се зарадва на идеята да прекараме известно време разделени.

— Той, най-вероятно, не е мислел, че говориш сериозно. Не е приел писмото сериозно, искам да кажа. А после, когато е открил, че си абсолютно сериозна, е избухнал. Просто защото е използвал думата „развод“, не означава, че иска да се разведе.

— Знам. Е, хайде, дай ми някакъв съвет, Мегън. Чувствам се така, сякаш съм нагазила в дълбока вода. Имам нужда от твоя план, който обикновено струва триста долара на час.

Мегън отпи голяма глътка от текилата, после бавно каза:

— Е, за жена като теб, аз обикновено…

— Като мен?

Мегън трепна едва забележимо.

— Чудесна майка, скромен доход, никакъв професионален опит.

— О, жена като мен. Продължавай. — Елизабет отклони предложението й за още текила.

— Както и да е, обикновено препоръчвам на жената да си намери работа. Добре е за самоуважението, да не споменаваме банковата сметка. Както и да е, минах с колата през Екоу Бийч.

Елизабет остави чашата си.

— Да. Може би на пазара за сьомга имат нужда от жена, която да мие вътрешностите. Господ ми е свидетел, имам достатъчно опит в миенето и чистенето.

— Мисля, че трябва да хвърлиш мрежата си малко по-надалеч. Нямах намерение да ти се присмивам.

— Като например Кенън Бийч?

Мегън направи крачка към нея.

— Докато шофирах, мислех за теб. Винаги си искала да вземеш степен по изкуствата, нали? Сега моментът е повече от подходящ.

— Това беше много отдавна.

— Извиненията ти стават все по-несъстоятелни, Бърди. Можеше да завършиш училище и преди двайсет години, но ти избра да не го направиш. Наистина ли искаш да напуснеш Джак, но във всичко друго да следваш стария си модел на поведение?

Вярно беше. Можеше да вземе магистърска степен, преди децата да се родят. Защо не го беше направила?

Защото така животът й щеше да е по-труден. Ами ако вечерята на Джак закъснееше? Или той искаше да играе карти до полунощ?

Ами ако нямаше достатъчно талант?

— Предполагам, че не съм го искала достатъчно силно. — Поне известна част беше истина. Никога не беше притежавала способността да поема огромни рискове. Освен ако те нямаше да облагодетелстват децата. А ето, че сега нямаше на какво да се опре, нито към какво да протегне ръка.

— Бъди смела, Бърди. Подай документите си. Поеми по пътя, който заобиколи преди години. Нима не направи всичко заради това?

— Хайде, Мег. Аз съм на четирийсет и пет и не съм рисувала от двайсет години. Понякога човек наистина няма втори шанс. — Не искаше повече да говори за това.

— Не мога да си представя как ще кандидатствам за университета.

Мегън очевидно беше много разочарована.

— Какво ще кажеш за курс по рисуване, тогава?

Елизабет потръпна при тази мисъл. Да седи в една стая с цял куп непознати и да се преструва, че е намерила отново отдавна изгубения си талант? Едва ли.

Мегън я погледна.

— Окей, окей. Окото ти играе. Ще сменя темата.

— Благодаря.

— Какво ще кажеш за това: Аз имам нужда от твоята помощ. Опитвам се да се променя. Проблемът е, че не мога да си представя как ще се възбудя от мъж на моята възраст.

Елизабет се засмя.

— Започни бавно. Престани да се срещаш с мъже, които казват неща като „т’еа е яко“, „готин задник“ и „цепийка“.

— И да водя истински разговор? Мисля, че не. Нека ти кажа нещо, Бърди. Хората, с които мога да се срещам, никак не са много. Разбираш ли? Последното ми гадже избърса носа си с покривката в „Канлис“, с което всъщност показа, че е едно ниво по-нагоре в еволюцията от онзи, който издуха носа си през прозореца на колата, защото нямаше книжни носни кърпички. Само почакай, Бърди. След шест месеца ще пожелаеш, което и да е момче. Когато най-после разбереш какви са мъжете на нашата възраст, обади ми се. Ще дойда веднага да си поговорим. Почакай! Или, по-добре, премести се да живееш в Сиатъл. Можеш да заемеш втората ми спалня.

— Тук ми харесва, знаеш го.

— Тук? Тук е някаква проклета друга планета — при това, ненаселена. И, позволи ми да ти кажа, това не е обикновен дъжд. Аз съм от Сиатъл, а там познаваме дъжда.

Елизабет се засмя и я прегърна през раменете. Придърпа я по-близо до себе си.

— Плажът е красив.

— Когато можеш да го видиш. Докато идвах насам, видях група японски туристи, които се разхождаха по плажа. Вероятно никога няма да ги открият.

— Когато грее слънце…

— Два пъти в годината.

— Тук е най-красивото място на земята. Човек може да диша.

— Аз мога да дишам и в Бейрут. Но това не означава, че искам да живея там.

Алармата на микровълновата фурна се обади. Елизабет се изправи и изведнъж разбра колко е пияна. Краката й бяха като от гума и въобще не чувстваше върховете на пръстите си. А това я накара да се изкикоти.

— Ела с мен.

Мегън с мъка се изправи на крака.

— Къде отиваме? Да танцуваме? Обичам да тан… — Тя смръщи вежди. — За какво говорех?

Притиснаха се една в друга като момичета от осми клас, допряха глави и се закикотиха. Елизабет поведе Мегън към кухнята.

Като стигнаха входната врата, Мегън спря рязко.

— Навън? Вали толкова силно, че ако дъждовна капка те удари в окото, може да го извади.

— Малко вода няма да ти навреди.

— Предпочитам да не се намокрям.

— Ще слезем долу до плажа. Слизам всяка вечер по това време. За мен, това се превърна в нов ритуал. Нещо като хапче против страх.

— Това е така, защото ти нямаш живот. А аз съм дошла тук, за да се забавлявам два дни.

Елизабет я задърпа напред.

Побързай или ще ги изпуснем. Моите китове са много точни.

Мегън беше като зашеметена.

— Китове? Шегуваш се, нали?

Елизабет се засмя. По дяволите, чувстваше се толкова добре.

— Хайде, съветнико по брачните дела. Поне веднъж ще следваш някого, вместо да водиш.

Елизабет излезе в тъмния двор. Мегън я последва несигурно и я стисна здраво за ръката. Дъждът валеше силно, като из ведро, и превръщаше двора в огромна кална локва.

— Внимавай, хлъзгаво е — каза Елизабет.

Бяха прекосили двора наполовина, когато чуха първия вик.

— Побързай — каза тя. — Тук са.

— Имаш нужда от помощ — каза Мегън и изплю дъждовната вода, влязла в устата й. — От сериозна, дългосрочна, вероятно медицинска помощ.

Джак пристигна в студиото малко по-късно от обикновено. Беше стоял навън до късно предната нощ с Уорън в „Хогз енд Хайфърс“. Почти не си спомняше как се е прибрал у дома.

Имаше добра причина да празнува — премиерата на шоуто беше миналата седмица и то веднага беше станало хит. Рейтингът му беше неимоверно висок.

Джак отново беше на гребена на вълната.

В залата за конференции, той отиде право до машината за кафе и си взе чашка.

— Мили Боже — каза Уорън и се засмя. — Изглеждаш като Сатаната. Просто не можеш да стоиш до късно на парти като едно време, а, Джако?

Джак се усмихна и се отпусна в коженото кресло.

— И ти изглеждаш малко по-зле от обикновено, Меки пръсти. Може би не биваше да изяждаш онази последна чиния мезета.

Преди Уорън да е успял да отговори, вратата се отвори. Изпълнителният директор на шоуто, Том Джинаро, влезе забързано в стаята. Помощникът му, Ханс, се влачеше след него, натоварен с жълти тетрадки и купища хартия.

Том зае обичайното си място начело на масата. Миг по-късно, помощникът на Уорън влезе в залата и седна до него.

Джак седеше сам до своята половина от масата. Том погледна бележките си, после огледа лицата около себе си.

— Ханс мисли, че трябва да има повече сензация в нашето шоу. Нещо от рода на: Кой е убиецът? Ти какво мислиш, Уорън?

Уорън сви рамене.

— Ако някой е умрял, вероятно там се крие някаква история.

— Джак? Твоето мнение?

— Честно, Том, мисля, че е ужасно тъпо. Такива истории могат да излъчват „Шейсет минути“ или „Съвременни данни“, защото заемат толкова много екранно време. Ние трябва да полагаме малко повече усилия, да караме хората да мислят. Четох някаква статия онзи ден — мисля, че беше в „Крисчън сайънсмонитър“, но може да е била и в „Таймс“, както и да е — беше за „проблемите“ в Северна Ирландия. Сравнени са със случилото се в Съединените щати на единайсети септември. Ирландците знаят какво означава да живееш в опасни, несигурни времена. Може да има начин това да се свърже със спорта. Том започна да почуква по масата с химикала си. След дълга минута, каза:

— Джак е прав. Не знам абсолютно нищо за Ирландия, но е по-добре да замесим тях в предаванията, отколкото някакъв наркотик, чието име никой не може да произнесе. — Обърна се към Ханс. — Ти знаеш ли нещо за Ирландия?

Ханс смръщи вежди и побутна очилата по-нагоре на носа си.

— Има спортен лагер в Средния Изток, където събират заедно еврейски и палестински деца. Може да има нещо такова и в Ирландия. Нали разбирате, нещо от рода на: Католици и протестанти се събират на футболното игрище.

Том се усмихна.

— Ето защо си моето момче, Ханс. Провери. Дай ми доклад до утре сутринта. — После удари с длан по бюрото. — Добре, фенове на спорта, да видим какъв е днешният сценарий.

Прекараха следващите два часа в редактиране на сценария. После Джак и Уорън отидоха в студиото, където ги чакаше техният гост, олимпийски шампион на дълъг скок, на когото скоро бяха поставили диагноза дисемипирана склероза.

След шоуто, Джак остана още малко в студиото, за да говори с различните членове на екипа, които също оставаха до късно. Когато сградата вече беше почти празна, той се върна в офиса си.

Седна зад бюрото си и вдигна телефона. Набра номера по памет.

Тя отговори на третото позвъняване.

— Ало?

— Здравей, Сали! — каза той и се облегна удобно назад.

— Джак! Страхотно е, че те чувам. Как са нещата в Ню Йорк? Чух, че твоето шоу е причинило смъртта на няколко души.

Не можеше да си спомни кога за последен път е долавял такава искрена радост в гласа на някого. Такава безкористна радост.

— Нещата са наистина великолепни. „Фокс“ мислят, че съм добър.

— Ние всички мислим така, Джак. Но тук не е така забавно без теб.

— Тогава, значи, може би няма да имаш нищо против да се преместиш в Ню Йорк. Имам нужда от помощник.

Мина повече от секунда, преди тя да каже:

— Подиграваш ли се с мен?

— Не. Това е искрено, истинско предложение, съгласувано с моя шеф. Не можем да предложим чак толкова много пари, но съм сигурен, че са повече, отколкото изкарваш сега.

— Мога да бъда там до десет дни. — Тя се засмя. — Ще живея, където и да е. Благодаря, Джак. Не знаеш какво означава това за мен.

— Ти го заслужаваш, Сали.

— Благодаря ти.

След като затвори, Джак остана така седнал за минута. Тъкмо щеше да тръгне към къщи, когато телефонът звънна отново. Беше Уорън.

— Хей, Джако, довечера са заниманията ти по йога. Какво ще кажеш да вечеряме в „Спаркс“?

— Разчитай на мен.

— Седем и половина добре ли е?

— Ще се срещнем там.

На Джак му беше необходимо повече време, отколкото беше очаквал, да се прибере у дома, да се преоблече в дънки „Левис“ и черна тениска и да хване такси. Стигна пред ресторанта в седем и четирийсет и пет. Улови образа си в тъмната витрина. Спря се толкова, колкото да прокара ръка през косата си, която сега беше доста руса.

Домакинята, хубава млада жена в прилепнала черна рокля, му се усмихна. Бузите й бяха розови като захарен памук.

— Добре дошли отново в „Спаркс“, мистър Шор.

Той й се усмихна с усмивката от шоуто.

— Благодаря. Приятно е, че съм тук. Имам среща с Уорън Мичъл.

— Той вече е тук. Следвайте ме.

Тя се обърна и се отдалечи. Малкият й, красив задник се полюшваше леко. Той я последва до една маса в задния ъгъл на ресторанта. Тя го докосна по ръката и му се усмихна сладко.

— Тук съм до затварянето на заведението. Ако има нещо, каквото и да е, от което имате нужда, просто ми кажете.

Господи, колко добре се чувстваше отново желан от жените.

— Ще си помисля, милинка — каза той и се настани удобно. Загледа я как се отдалечава.

Уорън се засмя.

— Поръчах ти „Маргарита“ — Вдигна собствената си чаша за поздрав. — Страшно е, като си помислиш какво прави показването по телевизията за сексапила на мъжа. Дори за стари момчета като нас.

Джак протегна ръка към чашата си.

— Чувствам се чудесно. Прекрасно е отново да си някой.

Уорън отпи от питието си.

— Не би могло да е по-лесно. От лигата направо се отива до спортните новини.

— Не е точно така. Досегашните ми предавания бяха ужасни и с нищо не допринасяха за щастието ми.

— Тогава не съм бил с теб и не съм можел с нищо да ти помогна. Не бях с теб и когато удариха коляното ти.

— Нямаше нищо, което би могъл да направиш.

— Глупости! — Уорън си поръча следващото питие. — Знаеш ли как се изплаших? Докато си на върха на света, в следващата минута се сгромолясваш на дъното.

— Винаги съм знаел, че коленете ми са от стъкло. Беше просто въпрос на време.

— И как го преживя?

Джак се облегна назад на меката седалка. Не беше мислил за това от години. Не му беше приятно да си спомня как беше загубил всичко. След операциите беше спал много, това си спомняше. Беше останал с дни, може би дори седмици, в спалнята си, сгушен в мрака, преструваше се, че болката е по-силна, отколкото беше, и слагаше хапчетата в устата си, все едно че бяха бонбони.

Един ден Елизабет беше дръпнала завесите и светлината беше нахлула в стаята. „Нямаш повече време, Джаксън Шор. Хайде, стани, облечи се и слез при мен във всекидневната. Трябва да планираме останалата част от живота ти. След десет минути ще те залея с леденостудена вода, така че не се бави“.

Вярна на думите си, беше заляла главата му с кофа вода. След няколко минути, или часове, тя се осмели да използва забранените думи: пристрастеност към наркотици.

— Елизабет ми помогна да го преживея.

— Това не ме изненадва. Ти извади голям късмет с Бърди. Ако се бях оженил за момиче като нея вместо…

— Разделихме се. — За първи път казваше думите на глас. Беше изненадан от това, как се почувства — едновременно депресиран и въодушевен. Беше забелязал как го гледаше Уорън предната нощ, когато бяха излезли да пийнат по нещо; неведнъж приятелят му го беше питал кога Бърди ще се премести в Ню Йорк. — Трябваше ми известно време, за да произнеса тези думи, това е всичко.

— Исусе, та вие двамата сте женени вече цяла вечност! Вие бяхте единствената надежда на останалите от нас.

Джак слушаше това от години — от всичките си приятели, които се женеха и развеждаха, а после отново се женеха.

— Тогава, значи няма надежда.

— Добре ли си?

Не беше лесно да отговори на този въпрос. Истината беше, че не му се поглеждаше толкова дълбоко в собствената му личност. Когато се осмеляваше да го направи — предимно късно нощем, когато се чувстваше ужасно самотен, — той си спомняше добрите времена вместо лошите и изпитваше болка по онова, което беше изгубил. Беше по-добре да се плъзга по повърхността и да приветства новия си живот.

— Да. Вече започвах да се задушавам в онази къща.

— Познавам това чувство. Тишината те убива. А тя как го приема?

Значи той мислеше, че решението да се разделят принадлежи на Джак. Разбира се. Никой няма да си помисли, че Бърди би имала достатъчно смелост да сложи край на техния брак.

— Добре е. Сега можем ли, моля те, да говорим за нещо друго?

— Разбира се, Джак — каза Уорън бавно. — За каквото кажеш.

Глава 18

Плажът се превърна в светилище за Елизабет. По-просто казано, той я спаси. През изминалите седмици тя прекара часове, като просто седеше там, на „своята“ скала, независимо дали грееше слънце, или валеше дъжд. Времето не я притесняваше. Тя обичаше природата. Ден след ден, час след час, тя ставаше все по-силна.

Докато един ден, най-после, беше готова да се върне в обикновения живот, в своя свят на всекидневие и грижи.

Според плановете й, същата вечер, четвъртък, щеше да посети годишния търг в библиотеката, където после щеше да има и вечеря с танци. Беше удивително как е успяла да забрави за това събитие, като се имаше предвид колко дълги часове беше прекарвала в подготовката му.

Вдигна телефонната слушалка и се обади на Алисън Бърч, с която преди бяха работили в различни благотворителни организации.

— Здравей, Али — каза, когато приятелката й отговори. — Аз съм, Елизабет.

— О, здравей. Мислех, че вече си се преместила в Ню Йорк.

— Върнах се.

Тъкмо се чудеше какво извинение да измисли, когато Али каза:

— Добре ли се чувства Джак отново на върха на славата? Не съм го гледала още по телевизията.

— Върнах се само аз. Джак и аз…

Настъпи дълга пауза.

— Разделихте ли се?

— Решихме да си починем един от друг, това е всичко.

— Исусе! Никога не съм и помисляла, че той ще те напусне. Искам да кажа… Знаех, че имате проблеми, но мислех, че… нали разбираш. Всички ние сме нещастни понякога.

Елизабет не знаеше на коя част от думите й да отговори. Разбира се, Алисън предполагаше, че идеята да се разделят е на Джак. Жени като Елизабет не напускаха мъже като Джак.

— Е, и какво ще правиш сега? — запита Алисън.

— Мисля да си потърся работа.

— В Екоу Бийч? — Алисън се засмя. — И какво ще правиш тук?

— Още не знам. Както и да е, исках да знаеш, че все още съм тук. Можем да обядваме заедно следващата сряда след срещата на комитета?

— Разбира се.

— Довечера е търгът в библиотеката. Предполагам, че ще те видя там.

Този път, когато настъпи пауза, Елизабет почувства напрежение.

— Ще има танци — каза Алисън. — Ти кого ще доведеш?

Елизабет беше забравила, че светът е само за двойки.

— Не съм мислила за това.

— Ще трябва да седнеш сама на нашата маса. Това няма ли да е странно?

— Предполагам, ще трябва да се науча да излизам сама — каза Елизабет и долови в гласа си нотка, която показваше, че е докачена.

— Да — каза Алисън с въздишка. — Предполагам, че ще ти се наложи. Да те вземем ли с Чък?

— Не — каза тя тихо, защото вече знаеше, че няма да отиде. Не можеше да отиде. Говориха още малко и неловкостта нарастваше с всяка дума, после тя се извини с главоболие и затвори. Отпусна се тежко на дивана.

Тази проклета раздяла се оказа поредица от безкрайни удари. Сега беше сама. Сама жена — човек, който се е осмелил да навлезе в чужда територия, без дори да разполага с карта на местността.

Отказа обаче да се поддаде на самосъжалението. Беше се крила достатъчно дълго.

Време беше да се върне към стария си, нормален, живот. Какво, ако има няколко незначителни промени. Такъв е животът — продължава и побеждава всичко, дори страха.

Стана и отиде в кухнята за чаша вода. Едва там, застанала до хладилника, забеляза календара. За днешния ден имаше две неща: Търгът в библиотеката за 6:30 и срещата на жените, в чийто живот липсва страстта, за 7:00.

Съвсем беше забравила за срещата, което беше странно, тъй като имаше намерение да отиде.

Тази вечер обаче щеше да отиде на търга.

Отиде горе, взе душ, боядиса косата си, а после облече хубавото си тяло в елегантна червена плетена рокля, която беше купила миналия месец. Гримира се внимателно, изящно. Опита се да изглежда възможно най-добре. Накрая добави към тоалета си едно-единствено бижу — сложна огърлица от пеперуди, изработена на ръка от сребро и оникс.

Когато направи крачка назад и се огледа в голямото огледало човешки ръст, видя леко пълна жена в прилепнала секси рокля. Въобще не беше никаква „нова“ Елизабет.

Спря се, за да обмисли отново целия въпрос, после взе от гардероба си черен шал и излезе.

Мина с колата край няколко малки крайморски градчета. В Манзанита излезе от главната магистрала и тръгна по криволичещия, обточен с дървета, път, който слизаше към морето. Тук-там очертанията на къщите се белееха на фона на все по-тъмното небе. Пътят я изведе до паркинга на един от четиризвездните хотели. Като наближи мястото, закъдето беше тръгнала, стомахът я присви от нерви. Какво правеше? Не можеше да влезе там сама…

„Да, можеш“.

Паркира колата и остана да седи в нея. Търгът щеше да започне всяка минута. Ако чакаше прекалено дълго, всички щяха да забележат влизането й. По-добре щеше да е да влезе незабелязано, тихо. Пое си дълбоко дъх.

„Добре, сега ще сляза от колата“.

Загърна се в кашмирения шал и тръгна към хотела. Във фоайето видя няколко човека, които познаваше. Усмихна се, кимна с глава и продължи да върви, но беше сигурна, че чу: „Къде е Джак?“. Думите бяха казани шепнешком зад гърба й.

Не, сигурно й се струваше.

Забърза по покритите с пътека стълби към балната зала. При отворената врата се спря.

Дузина красиво облечени двойки седяха до масите с бели покривки и бъбреха весело.

Знаеше какво казват. Говореха за същите неща, за които винаги говорят такива групи на такива места, независимо в кой град се намират. Мъжете говореха за работните си места и спорт. Жените — за училището, за децата и за диетите си.

В ъгъла трима души се опитваха да изсвирят една от старите песни на Елла Фицджералд.

Нямаше нужда да проверява билета си, за да намери масата си. Тя беше предна и централна. Една от наградите да бъдеш главен доброволец в Екоу Бийч беше хубавата маса. Разбира се, не я болеше от това, че преди беше женена за една от малкото знаменитости на града.

Алисън и Чък вече бяха заели местата си. Дори от разстояние, Елизабет виждаше, че Алисън се е облякла както обикновено — черна рокля от „Сейнт Джон“. Още три двойки бяха заели местата си до масите, говореха тихо и отпиваха от шампанското. Елизабет познаваше всички — някои добре, други само бегло. В град с размерите на този, всички се познаваха малко или много.

До масата имаше два празни стола.

Елизабет разбра, че може да се справи — просто така, без да знае защо. Би могла да вирне брадичка и да мине през шепнещата тълпа, да заеме мястото си.

Но защо?

Това тук не беше нейният живот. Беше онзи, който беше приела по необходимост. Затова имаше толкова много познати в тази стая и толкова малко приятели.

Много отдавна, когато момичетата бяха малки, а парите — недостатъчно, и те се местеха от град в град на всеки две години, тя беше открила, че най-бързият начин да завържеш приятелство е да си доброволец във всичко. Град след град, моделът й на поведение беше останал същият. Преместване, благотворителна дейност, крехки приятелства, преместване.

В Екоу Бийч тя автоматично беше започнала онзи начин на живот, който беше удобен на Джак, без да си задава въпроса, дали това е нейният избор.

Но сега правеше точно това — задаваше си въпроси.

Не искаше да бъде жената, която беше преди. Нима не беше прекъснала брака си точно заради това? Не искаше да се смеси с тази тълпа, да се размие в нея, да говори за обичайните неща и да стане пак старата, добре позната, Елизабет. Съпругата на Джак.

Обърна се. И, като Пепеляшка, избяга надолу по стълбите с шал, развяващ се след нея, и влезе в колата.

Бърз поглед към таблото й подсказа, че е шест и четирийсет минути.

Запали двигателя и натисна силно педала на газта. Беше седем и петнайсет, когато стигна в общинския колеж.

Загърна се плътно в шала, забърза по празните коридори и влезе в класната стая.

— Елизабет! — възкликна при влизането й Сара Тейлър. — Страхувахме се, че тази седмица няма да успееш да дойдеш.

За удивление на всички, Елизабет се засмя. Радостта в очите на другите, сърдечното посрещане беше всичко, от което имаше нужда.

— Изгубих се.

Мина се засмя.

— Ние всички сме се изгубили. Хайде, влез.

Елизабет заобиколи вече седналите в кръг жени и се настани на празния стол до Ким. Ким не се усмихна.

— Трябва да стоиш далеч от тази група. Тя ще те повлече към дъното, ще стане причина за удавянето ти.

Елизабет огледа лицата на жените, които знаеха как точно се чувства тя в този момент.

— Напоследък аз сама съм се устремила към дъното.

— Наистина ли? Изглеждаш по-щастлива — каза Ким. Преди Елизабет да е успяла да отговори, Сара сложи началото на срещата.

— Кой иска да започне тази вечер?

За нейно собствено удивление, Елизабет вдигна ръка. Но изпита силен страх, когато всички се насочиха към нея.

— Съпругът ми и аз се разделихме.

— И как се чувстваш сега? — запита я нежно Сара. Щом веднъж започна да говори, Елизабет откри, че не може да спре. Цялата история излезе от устата й в бърз, понякога неразбираем, поток. Завърши с:

— Тази вечер се опитах да се върна към стария си живот, но смятам, че това не е правилно. Имам нужда от съвсем нов живот, но не знам как да започна. Затова дойдох тук.

Мина се наведе напред.

— Мислих за теб тази седмица. Може би съм нещо полудяла. — Усмихна се тъжно на Елизабет. — Както и да е, снощи четях каталога на колежа и търсих курсове, на които мога да се запиша сега, след като вече мога да шофирам, и забелязах, че обучението по изобразително изкуство ще започне съвсем скоро.

Елизабет почувства някаква искра, която не можеше да определи точно. Надежда може би.

— Наистина ли?

Мина извади раздърпан каталог от огромната си кожена чанта в стил пачуърк.

— Запазих го за теб. — Тя прекоси през средата кръга, който столовете образуваха, и го подаде на Елизабет.

— Благодаря — каза Елизабет и с изненада откри, че наистина е благодарна.

След това разговорът започна да се носи в кръг, като от време на време стигаше до степен интимност, белязана от чувства — сълзи или смях.

Единствената, която не говори, беше Ким. По време на цялата среща тя седя сковано до Елизабет. Пръстите й си играеха разсеяно с полупразната кутия цигари, а понякога тя издаваше звук, който сякаш трябваше да покаже нейното неодобрение и недоверие.

Най-после, срещата свърши. Елизабет се позабави няколко минути, за да поговори с жените, после тръгна към колата си.

Почти беше стигнала до паркинга, когато забеляза Ким, застанала сама встрани да пуши цигара.

Елизабет се поколеба. В предишния си живот никога не би се заинтересувала доброволно от болката на друг човек. Щеше да запази разстоянието, за да бъде уважавана.

Но сега, под синята светлина на уличната лампа, тя погледна Ким. И погледите им се срещнаха.

— Искаш ли цигара?

— Не, благодаря.

Стояха там и мълчаха, втренчили празни погледи в паркинга. Цигареният дим изпълваше хладния въздух около тях.

— Ходила ли си някога на състезанието на плажа в Кенън Бийч? — запита Ким и изпусна поредното колелце дим.

— Разбира се. — Познаваше добре това състезание. Всички местни го познаваха. Хората ходеха там от цялата област, за да строят изящни и сложни скулптури. Всичко от замъци до русалки. Всяка работа изглеждаше красива и вечна, но на сутринта морето беше прибрало всичко обратно.

Тя разбираше. Ким мислеше, както и Елизабет преди, че бракът е нещо постоянно — сигурна почва, върху която да градиш. Но се оказваше, че всичко е само пясък. Тук в едната минута, добил красиви и примамливи форми, стопил се в следващата. Ким я погледна.

— Сара мисли, че се страхувам. Че се страхувам да се надявам.

— Ние всички се страхуваме.

— Предполагам. — Ким хвърли цигарата на земята и я стъпка с тока на ботуша си. — Добре. Ще се видим следващата седмица.

— Ще съм тук.

Ким се отдалечи, влезе в красивия си син автомобил „Миата“ и потегли.

Елизабет я последва. Пътищата им се разделяха — още там, на магистралата.

Елизабет караше по магистралата. Спря в началото на Стормуоч лейн и прибра пощата си от кутията, а после продължи по пътя към дома.

Щом спря колата, дъждът започна отново.

Влезе в къщата и хвърли шала си върху масата в кухнята, след което веднага започна да преглежда пощата. Имаше голям плик от Мегън.

Отвори го. На масата се разпиляха каталози на различни колежи. Включително на онези три, които бяха приели Елизабет преди толкова много години.

Вътре имаше още бележка, на която пишеше: „Сега не можеш да кажеш, че нямаш време“.

Елизабет избягваше да разговаря с дъщерите си. Внимаваше да се обажда, когато имаха часове или тренировки по плуване, и оставяше весели съобщения, които звучаха така, сякаш всичко е постарому и наред. Баща им се справял великолепно в Ню Йорк, а мама работела упорито, за да подготви къщата за даване под наем. Лъжи, които се трупаха като тесте карти, които скоро ще паднат.

Хвърли поглед на часовника над камината. Един и четирийсет и пет.

Четири и четирийсет и пет във Вашингтон.

Точно сега трябваше да има тренировка по плуване. В събота беше голямо състезание срещу университета UV.

„Страхливка“, помисли си Елизабет, докато набираше номера. Беше толкова заета да измисля фалшивото съобщение, че й трябваха няколко секунди, за да осъзнае, че Стефани е вдигнала слушалката.

— Ало?

Елизабет се засмя нервно.

— Здравей, скъпа, хубаво е да чуя гласа ти. Напоследък мисля много за вас. И за двете ви.

— Здравей, мамо. — Стефани звучеше уморено. — Вътрешният ти радар работи безпогрешно. Болна съм.

— Какво има?

Настъпи пауза и в тази кратка секунда Елизабет успя да си представи най-лошото. Майчинството е нещо такова: избутват те до ръба на стръмна скала и после ти казват да не поглеждаш надолу.

— Просто имам грип, който протича предимно със стомашни болки. И всичко, което хапна, повръщам веднага.

— Джейми грижи ли се за теб?

— О, да, грижите са неин специалитет. Тази сутрин ми каза: „Ако имаш намерение да повръщаш, направи го по-далеч от новите ми обувки“.

Елизабет се засмя. Изказването беше характерно за Джейми.

— Сигурна съм, че ще се възстановиш бързо. Отново ще си на крака.

— И аз се надявам. Радвам се, че се обади, мамо. Трябва да говоря с теб за нещо. Родителите на Тим поканиха Джейми и мен на ски през пролетната ваканция. Имат вила във Върмонт. През втората седмица на март.

Слава Богу.

Елизабет се питаше как тя и Джак ще се справят с раздялата, докато момичетата са у дома. Хубавото на телефона е, че можеш да избягваш да казваш истината. Беше съвсем друго да лъжеш децата си, докато ги гледаш в очите.

— Звучи страхотно.

— Но е много скъпо. Билетите за лифта…

— Баща ви може да си го позволи. — Елизабет трепна. Би трябвало да каже: „Можем да си го позволим“.

— Ще е първата пролетна ваканция, в която няма да се върнем у дома. Нямате ли нещо против?

Сладката Стефани, винаги се страхуваше да не нарани чувствата на другите. Внезапно, на Елизабет й се прииска да каже: „Хайде, бъди смела, малката ми!“. Но вместо това каза:

— Ще ни липсвате, разбира се, но трябва да отидете. Забавлявайте се.

— Благодаря, мамо. Как върви работата по къщата? Сигурно си полудяла. Всеки път, когато се обадя на татко, той говори възторжено за Манхатън. Сигурно му липсваш.

— Сигурно — каза Елизабет и трепна от избора си на думи.

— Още колко ще останеш в Орегон?

— Не знам. Изглежда, никой не иска да живее толкова далеч от главните пътища, а не можем да оставим къщата празна. — Погледна надолу към другата си ръка, свита в скута й. Диамантеният пръстен беше все още на пръста й. Това, че още го носеше, беше едновременно и дълбока лъжа, и съкровена истина. Но сега, като го погледна, тя видя само лъжата.

— Е, как вървят уроците? — запита тя, за да смени темата.

Успя. Стефани й разказа няколко смешни истории за това, как Джейми, напълно в неин стил, си е създала, а после е разрешила, известни проблеми.

— Както обикновено — каза Стеф. — Джейми се равнява на мощен камион, който създава безредици и дори не забелязва. Тим казва, че тя има нужда от огледало за обратно виждане, за да може да вижда живота си.

Елизабет се засмя.

— Наследила го е от моя баща. Той никога не поглеждаше, преди да скочи. Казваше, че така убива изненадата. — Гласът й заглъхна, когато мисълта за смъртта му се върна.

— Добре ли си, мамо?

— Той ми липсва.

— Знам. Джейми също го преживява трудно. Тя и дядо бяха толкова близки. И напоследък тя не спи добре.

Елизабет въздъхна. Бедното й малко момиченце. Джейми изглеждаше студена и силна, но всъщност имаше нежна душа и беше много уязвима.

— Наглеждай я вместо мен. Ще й се обадя утре след упражненията.

— Опитвах се да я накарам да се види с педагогическия съветник на кампуса, но нали познаваш Джейми. Каза ми да си гледам работата.

— Ти си добро момиче, Стеф — каза Елизабет. — Казвам ли ти го достатъчно често?

— Да, мамо.

Елизабет подбра следващите си думи извънредно внимателно.

— Само не забравяй, че трябва да поставяш Стефани винаги на първо място. Понякога в живота се налага да бъдеш егоист, защото, в противен случай, собственото ти щастие може да ти избяга.

— Добре ли си, мамо?

— Разбира се. Просто съм малко уморена, това е всичко.

Стефани мълча няколко секунди. Чуваше се говорът на телевизора в стаята й. Някой заръкопляска бурно.

— Има ли нещо, което искаш да направиш в живота? Вместо да си омъжена и да имаш деца?

Този въпрос, обикновено, жените си задаваха доста късно в живота, след като вече бяха избрали някой път и бяха разбрали, че той всъщност е задънена улица.

— Какво те кара да ми задаваш този въпрос?

— Гледам предаването за онази жена, която убила децата си. Тя, изглежда, искала да бъде полицай. Като че ли за нея щеше да е добър избор! Както и да е, водещият говори за това как жените непрекъснато потискат собствените си нужди. Сравнява това със зареждането на оръжие. И някой ден — БУМ!

Бум, наистина.

Щеше да е по-лесно да отрече, но тя вече бе отказала да върви по лесния път. Имаше неща, които би трябвало да каже на дъщерите си, да им даде съвет. За нещастие, някои истини идваха прекалено късно в живота.

— Не „вместо“, защото тогава нямаше да имам теб и Джейми. Но „в добавка“, може би. Някога обичах да рисувам. Изгубих рисуването някъде по житейския си път.

— Не знаех това.

Този беше може би най-лошият от всичките й провали. Толкова много се страхуваше от своите изгубени мечти, че се преструваше, че никога не ги е имало. Как би могла жена, която е подрязала собствените си криле, да научи своите малки да летят?

— Не знам защо не съм говорила за това. Някога бях нещо наистина специално.

— И все още си, мамо.

— Мисля да започна да се обучавам по рисуване в местния колеж. — Ето, каза го. Облече мечтата си в думи и й придаде силата на гласа си.

— Ще е наистина страхотно. Сигурна съм, че ще смаеш всички.

Елизабет се засмя. Тя дори не беше помислила за оценките.

— Помни, Стефи, че тези са най-хубавите ти години. Нямаш съпруг, нито бебета, няма кой да ти казва какво да правиш. Сега е твоето време да мечтаеш и да имаш амбиции, да летиш високо. — Елизабет долови горчивата нотка на съжаление в гласа си. Беше толкова лесно да видиш света в ретроспекция. Понечи да каже нещо, но чу звук, който я стресна не на шега. — Миличка? Плачеш ли?

— Не си чак толкова въздействаща, мамо. Просто се чувствам отвратително. Сега имам и главоболие. Мисля, че вече ми дойде много. Ще кажа на Джейми да ти се обади, като се върне от упражненията по плуване.

— Добре, мила. Пий много течности. И поздрави Тим от мен. От нас — поправи се тя. Колко бързо беше започнала да мисли в единствено число.

— Кажи на татко, че го обичам.

— Добре.

— Кажи му още да ми се обади довечера. Искам да чуя как е минало интервюто му с Джей.

(Джей кой?)

— Добре — каза тя. — Обичам те.

— И аз ви обичам. Чао.

През последните няколко дни животът на Джак беше като препускане в галоп. Призоваването в съда на Дрю Грейлънд беше излъчено по всички телевизии. Младежът не беше признал нищо и пледираше, че е невинен, но това нямаше никакво значение. Цялата тъжна история беше станала централна новина и нищо не можеше да се скрие. Из цяла Америка и родители, и студенти протестираха срещу липсата на отговорност у големите спортисти. Момичета студентки от дузина университети бяха предявили цял куп обвинения срещу футболисти и баскетболисти.

И в сърцето на цялата история беше Джак Шор. Късметът и шансът — както и доста от парите на „Фокс“ за реклама — го бяха направили национален герой. Отново всички знаеха кой е той.

И сега той нямаше спокойствие. Буквално.

До него седеше Сали и тропаше неритмично с крак по пода, докато ровеше в кошницата с плодове, поставена на масичката за кафе.

— Ще станеш направо велик — каза тя поне за петнайсети път през последните петнайсет минути.

Да бъдем честни, той имаше нужда да чува това отново и отново. Това беше една от главните причини да я наеме. Тя действаше страхотно на егото му и беше, разбира се, много ценен помощник. Тя беше организирала всеки нюанс на тази възможност, нали?

На вратата се почука. Влезе Ейвъри Кормейн, жената, която той беше оставил в малката чакалня без прозорци да чака, докато той свърши с интервюто, проведено преди нейното.

— Как сте?

— Някой говори ли вече за шоуто, което ще се излъчи довечера, или аз ще съм първата?

— Един мъж от Кентъки хвърли само един поглед към публиката и веднага падна по лице на пода. — Тя се усмихна. — Всички са нервни в тази стая. Видях вашите записи. Ще се справите добре, когато застанете пред камера. Ако станете нервна, просто се концентрирайте върху Джей. Той е приятно момче. Ще ви хване, преди да паднете.

Сали беше избрала Лено поради същата причина. Когато предложенията заваляха миналата седмица, Джак инстинктивно беше започнал да кръжи около Летърман. Сали беше тази, която му напомни, че с Лено ще му е много по-лесно.

Ейвъри се консултира с бележките си.

— Както ви казах и преди, вашето място е най-близо до Джей. Останалите места ще са празни. Джордж Клуни трябваше да хване полет до Вашингтон за следващото си появяване пред пресата.

Джак вдигна поглед към телевизионния монитор на стената. На екрана Теа Картрайт се смееше в компанията на Джей. Тя беше най-красивата жена в Холивуд.

— Ами Теа?

Ейвъри вдигна глава и го изгледа остро. Зад най-грозните очила с черни рамки, очите й се присвиха.

— Познаваш ли я? Това не го пише в бележките ми.

Сали смръщи вежди.

— Не, не. Просто мисля, че е страхотна. — Той се почувства като пълен идиот.

Ейвъри сбърчи нос.

— О, това ли. Тя отдавна ще си е отишла. Довечера има откриване. Ти просто ще стиснеш ръката на Джей, ще махнеш на публиката и ще заемеш мястото си. — Погледна часовника си. — Следвай ме.

Джак направи това, което му казаха. Сали беше плътно до него — като залепена. Минаха по лабиринта от черни коридори, минаха и край няколко затворени врати, над които светеше надпис: „Излъчва се“. Най-после стигнаха до сцената.

На тесен вертикален знак над главите им светеше думата „Холивуд“. Светлините тихо жужаха.

Дланите на Джак се потяха. Цялото му тяло беше потно — мокро, все едно е излязъл от банята.

— Ще бъдеш страхотен — каза отново Сали.

На него му се прииска Елизабет да е там. Един неин поглед, едно нейно докосване щеше да го успокои. От години мечтаеше за такава слава и такъв успех, за появяване по всички национални телевизии, но сега, когато го беше постигнал, беше нервен като млад жребец на първото си надбягване.

Това тук не беше като да четеш новините от подвижен екран. Трябваше да е спокоен, отпуснат и остроумен. Ейвъри беше споменала смешни анекдоти от личния живот като нещо, което може да помогне.

А на него беше ли му се случвало нещо, което да е дори малко смешно?

„Съпругата ми ме изостави миналия месец… Достатъчно смешно ли е?“

Аплодисментите загърмяха и разтърсиха сцената. На стената блестеше червена светлина. Ейвъри го потупа по рамото.

— Излъчват, Джак. Отпусни се малко.

Той измърмори нещо — нямаше представа какво — и, с препъване, зави зад ъгъла. Светлините бяха ярки като на „Бродуей“ и се целеха право в лицето му. Не можеше да различи дори редиците, претъпкани със зрители. Премигна и осъзна, че не светлините са насочени в него, а той се е втренчил право в една от тях.

Идиот.

Усмивката му помръкна и стана неловка. Изглеждаше така, сякаш я беше взел назаем от някой друг, по-велик от него. Към него, с протегнати ръце, идваше Джей.

— Джак Светкавицата! — каза той с широка усмивка.

И някак изведнъж, нервите на Джак се отпуснаха. Беше забравил, че някога го наричаха Светкавицата.

— Здравей, Джей! — Той махна на тълпата, която диво заръкопляска.

Последва Джей до ярко осветената сцена. Беше до голямото дървено бюро, когато я видя. В същото време чу гласа на Джей.

— Теа пожела да остане. Каза, че футболът е вторият й любим спорт.

Публиката изрази одобрението си с аплодисменти и подсвирквания.

Теа стана от мястото си и тръгна към него. Слабото й тяло с много дълги крака беше облечено в черно горнище без презрамки и розова минипола. Беше почти без грим, а русата й като жито коса беше подрязана неравно. Беше адски секси. С високите си сандали достигаше неговия ръст.

За част от секундата, той се почувства отново на шестнайсет — момче, което лепи по стената си плакати с образа на Фара Фосет.

Теа се усмихна широко на тълпата.

— Е, това се казва мъж, който изглежда добре. Или греша, дами?

Той почти припадна. Светлините над главата му му се сториха горещи като адските пламъци. Долови парфюма й — мускусен и сладък аромат. Кимна и се застави да извърне поглед, защото се страхуваше, че се е втренчил в нея.

Зае мястото си.

— И така — каза Джей и седна зад бюрото, — ти напоследък пораздруса спортния свят.

— Бях на точното място в точното време, когато историята излезе на бял свят. — Беше му се наложило да се упражнява в скромност пред огледалото. Защото не му се удаваше естествено.

Джей се усмихна толкова широко, че усмивката му изглеждаше идиотска.

— Обзалагам се, че е добре да си отново под светлините на прожекторите.

— Така е.

— Какви бяха годините, в които беше далеч от футбола?

Всички знаменитости му задаваха този въпрос. А нищо не плашеше някоя известна личност повече от възможността да потъне отново в забвение.

— Чувствах се така, сякаш бях заменил бързо „Ферари“ за старо „Волво“.

— Ауч! — каза Джей, а публиката заръкопляска и се засмя. — И какво те накара да го направиш? Голяма част от знаменитостите не биха обърнали внимание.

— Аз съм баща — каза той простичко. — В онази стая с Грейлънд можеше да бъде някоя от моите две дъщери. Трябва да се върнем към доброто старо време, когато спортистите имаха морал и на игрището, и извън него.

Аплодисментите на публиката избухнаха като атомна бомба. Няколко невъздържани зрители дори завикаха гръмогласно.

Интервюто продължи още около пет минути. Джей беше гений в извличането на смешен нюанс и от най-сериозното изказване, макар това да не накърняваше целостта на темата.

А после, така изведнъж, интервюто приключи. Засвири музиката, светлините се усилиха и Джей се изправи. Потупа Джак по рамото.

— Беше страхотен!

Джак се почувства така, сякаш току-що за втори път беше извел отбора си до спечелването на Суперкупата. Теа отиде при него и го целуна по бузата.

— Благодаря.

Тя сниши глас и каза още нещо. Джей се засмя, помаха на Джак и напусна сцената. Все още усмихната, Теа отиде при Джак. Бавна усмивка разтегна пълните й устни. Беше сигурна във въздействието си над мъжете, приемаше го за даденост.

— Беше добър — измърка тя и се наведе към него.

— Благодаря.

— Искаш ли да…

До него застана Сали.

— Беше страхотен! — каза тя бездиханно. А на Теа каза: — Аз съм Сали. Помощничката на Джак. За мен е чест да се запозная с вас.

Теа хвърли поглед към ръката на Сали, поставена собственически върху тази на Джак.

— Какъв късмет! По-добре да бягам. Довечера имам премиера. — Усмихна се на Джак и той беше залят от топлина. — Беше ми приятно да те срещна. Надявам се да те видя отново.

— Аз също.

Когато тя си отиде, той сведе поглед към Сали, която го гледаше така, сякаш беше Бог.

Глава 19

Мегън се обади точно навреме в петък. Елизабет се замисли дали да не остави телефона да звъни, но знаеше, че няма смисъл. Мегън просто щеше да се обажда на всеки пет минути, докато се свърже. Въздъхна и вдигна слушалката.

— Здравей, Мег.

— Можеше да звъня цяла вечност, а?

Елизабет седна до масата в кухнята.

— Хрумна ми нещо такова.

— Довечера е голямата нощ. Класът по рисуване, за който ми разказа. Господи, как ми се иска да можех да бъда там!

— Значи ли това, че много искаш да ме закараш дотам?

— И дори да те изпратя до вратата.

Елизабет се усмихна леко.

— А аз мислех, че мога да не отида.

— Знам какво си мислела. Но ако не го направиш сега…

Мег остави изречението да отзвучи недовършено. Неизказана заплаха, още по-лоша, защото нямаше определена форма.

— Знам. Ще отида. Наистина.

— Добре. Ще ми се обадиш ли, когато се прибереш у дома? Имам среща, така че трябва да се прибера най-късно до девет.

— Това неговият вечерен час ли е?

— Много забавно. Той е на двайсет и осем — една съвсем уважавана възраст. Просто вече нямам намерение да си губя времето. Ако срещата не тече добре през първите трийсет минути, повярвай ми, няма да е добре и по-нататък.

— Може би той ще те изненада.

— Те всички ме изненадват, Бърди. Миналата седмица прегърнах новото си гадже на вратата и напипах презрамка на сутиен. Е, трябваше да си тръгна. Просто дръж брадичката си високо и помни колко си талантлива.

Бях.

— Ще помня — отговори.

— Продължавай да се движиш. Не спирай и дори не намалявай скоростта, докато не стигнеш възраст, на която няма да можеш да помръднеш задника си от стола.

— Окей.

През следващия час Елизабет следваше съвета на приятелката си. Не си позволи нито да почине, нито да въздъхне, нито да намали скоростта, за да помисли.

Взе чантата с материалите.

Взе душ.

Изсуши косата си.

Облече се.

И подкара колата.

Успя да стигне в общинския колеж за по-малко от трийсет минути. Паркира точно отпред и влезе.

На вратата на класна стая 108 имаше табела. Пишеше: РИСУВАНЕТО ЗАПОЧВА В 5:00.

Тя предпазливо отвори вратата. В малката класна стая имаше шест или седем души — всичките жени — седнали в полукръг. Пред тях имаше дълга маса, покрита с бяла материя. В средата стоеше дървена кафява купа, пълна догоре с червени ябълки.

Направи всичко възможно да се придвижи незабелязано до едно свободно място. Беше притиснала платнената си торба до гърдите, сякаш беше бронирана жилетка.

Вратата, която се намираше зад нея, се отвори и затвори тихо. Мъжки глас каза:

— Добре дошли в класа за начинаещи. Ако сте донесли материали за макраме, сте сбъркали стаята.

Той тръгна между столовете със свободната походка и поклащането на бедрата, характерни за каубоите и танцьорите. Беше облечен в черна тениска, която опъваше мощните му гърди и рамене, и чифт избелели дънки „Левис“. Когато стигна до черната дъска и се обърна, Елизабет си пое рязко въздух. Не мислеше, че е единствената жена, реагирала по този начин. Той беше млад — на не повече от двайсет и девет или трийсет години — но, мили Боже! Беше толкова красив! Изглеждаше като Брад Пит във филма „Телма и Луиз“.

— Аз съм Даниел Бодро — каза той и се засмя ослепително. Зъбите му бяха изключително бели. — Ще бъда ваш учител през следващите шест седмици. Работата ми е да ви запозная с основите на рисуването. — Погледът на сините му очи обходи лицата едно по едно. Спря се за миг на Елизабет. Или на нея й се стори така? — Надявам се, че за вас това ще е любов от пръв поглед, която ще трае цял живот. За онези от вас, които се интересуват от тези неща — а би трябвало, защото това е изкуство, все пак — завършил съм „Йейл“. Притежавам ужасно много знания, но ми липсва какъвто и да било талант. Това обаче не може да ме спре. Ловя риба в Аляска през цялото лято и рисувам през цялата зима. — Той се отдалечи от черната дъска и застана до масата с плодовете. — Да поговорим малко за композицията…

Сърцето на Елизабет биеше тежко. „Скоро, мислеше си тя, скоро той ще каже да започнем да рисуваме…“

— Истинското отразяване на изкуството не може да се намери на върха на четката. То е в очите на художника…

Елизабет сигурно беше глупачка, щом си мислеше, че може да се справи. Беше забравила как да мисли като художник, как да остави чувствата си да се влеят в четката.

— Като всичко друго, рисуването изисква известна подготовка. Ще започнем работа с водни бои и ще си направим работна палитра. Виждате ли овалните форми, покрити с фолио, които съм оставил до столовете ви?

Елизабет бавно разопакова материалите си. Бавните движения бяха продиктувани от това, че използваше мускули, които бяха атрофирали.

— Ще започнем да рисуваме на хартия, постепенно ще преминем към платно. И така, забодете хартиите си на статива…

Елизабет забоде дълъг и неравно изрязан лист на статива си, поставен пред стола й. Започна да рови в чантата си, после осъзна, че никой друг не се беше помръднал. Постави обратно ръце в скута си.

— А сега погледнете плодовете, вижте ги наистина. Изучете с поглед линиите и извивките, начина, по който светлината се отразява от повърхността и изчезва във вдлъбнатините. Рисуването е само виждане. Погледнете купата, почувствайте с ума си материята и вижте как цветовете се преливат в нея. Когато сте готови, започнете да рисувате. По-късно ще започнем със скици и идеи, но засега искам направо да рисувате. Представете си, че сте дете, на което за първи път са подарили боички. Свобода в най-чистата й форма.

Елизабет чу звука от четките при докосването им до хартията — прекалено грубо, прекалено твърдо.

Тя изчисти ума си от всичко и остави в него само образа на плодовете. Само това. Светлина и сянка; цвят, линии и съчетание…

Изведнъж разбра, че не е сама, и се стресна. Той беше до нея. Дори се беше навел над нея.

— Нещо не е наред ли? — запита я.

Тя почувства как се изчервява.

— Съжалявам. Какво казахте? — Тя се обърна към него толкова бързо, че главите им почти се удариха една в друга.

Той отстъпи назад и се засмя.

— Как се казвате?

— Елизабет.

— Окей, Елизабет, какво има? Не сте започнали.

— Още не мога да видя композицията.

— Ябълките? Можете да отидете по-близо до тях.

— Не… Рисунката.

— Аха. Това е интересен отговор. Затворете очи.

Тя последва съвета му и незабавно съжали. В мрака го чувстваше по-близо и дори долавяше аромата на афтършейва му.

— Опишете плодовете.

— Купата е дървена, изработена на ръка от, мисля, не много сръчен майстор. Изработена е от цяло парче дърво. Масата е от онези метални маси за хранене, покрита с много скъпа бяла памучна покривка. Ябълките са сорт „Макинтош“, червени, почти във формата на сърце, обсипани със зелени и черни точици. Светлината пада от дясната им страна. В края на масата има перо, може би от сойка.

Той остана мълчалив за момент. Тя чувстваше ударите на сърцето си. Бяха толкова силни, че се запита дали и той не ги чува. „Жена припада по време на час по рисуване, защото привлекателният учител я кара да опише ябълките. Повече подробности в новините в единайсет“.

— На вас, те не ви харесват — каза той най-после. — Нещо не е наред. Може би не съм ги подредил правилно. Как би трябвало да го направя?

— Покривката би трябвало да е жълта. И трябва да има само една ябълка. Не, не ябълка, а портокал. И никаква купа. Всичко останало е излишно.

Той се наведе още по-близо до нея. Тя чувстваше как движенията му разделят въздуха, чуваше дишането му. После той я докосна по ръката. Тя трепна и се опита да се отдръпне. Той не й позволи. В следващия миг разбра, че вече държи четка в ръката си. Отвори очи. Той я гледаше право в лицето.

— Покажете ми какво можете, Елизабет.

Беше толкова близо до нея, че тя не можеше да мисли трезво и дори не можеше да си поеме дълбоко дъх. Наклони четката и я остави да заеме правилен ъгъл в ръката й.

И изведнъж всичко, което виждаше, беше рисунката. Нейната рисунка. Един-единствен, зрял и огромен портокал. А около него — ярка слънчева светлина и жълта покривка. Сянката, която той хвърляше, беше в най-бледия нюанс на лавандуловия цвят. Малко зелено листенце нарушаваше целостта на кората на портокала. Тя потопи четката в жълтата боя и започна да рисува.

Не можеше да спре. Кръвта й беше гореща като разтопено злато, а ръцете й бяха пъргави — самото движение. Сърцето й биеше тежко в гърдите и в слепоочията й. Чувстваше се така, сякаш скоро щеше да е повалена от мигрена, но пет пари не даваше. Рисуването й доставяше по-голямо удоволствие и от секса — поне от секса, който беше получила през последните години.

Когато свърши, дъхът излизаше на пресекулки от устата й. Осъзна, че го беше сдържала до този момент. Трепереше и се беше изпотила. Болеше я стомахът, но чувстваше въодушевление. Обърна се бавно и се огледа.

Стаята беше празна.

Погледна часовника. Беше осем часът. Цял час след обявения край на рисуването.

— О, мили Боже! — засмя се тя. Чувстваше се страхотно.

— Къде сте учили?

Тя се обърна и видя Даниел наведен над рафтовете в задната част на стаята. Гледаше я така съсредоточено, че погледът му я изнервяше. Почувства стягане в долната част на корема — някакво неспокойствие, което я караше да се чувства неудобно.

— Университета във Вашингтон. Преди около хиляда години.

Той отиде при нея.

— Там ли беше Уолдгрин?

Думите му я изненадаха.

— Да. Там беше. Познавате ли Лео?

— Шегувате ли се? Прекосявах страната на стоп, за да уча при него.

— Той е прекрасен учител.

Даниел застана зад нея. Дълго време гледа рисунката й — детски подбор на цветовете, както тя видя сега, никаква прецизност, никакви сложности. После погледна нея.

И тя го почувства отново — онова стягане на стомаха, което й напомняше годините от гимназията. Знаеше какво е — привличане. Беше привлечена от този мъж, който беше наполовина на нейните години може би.

„О, Господи!“ Дали той можеше да прочете желанието по лицето й? Ами ако я помолеше да излязат? Какво би му отговорила? „Вие сте прекалено млад. Прекалено красив. А аз съм прекалено стара. И бельото ми е с размерите на палатка“.

Наистина ли мислеше така? Фантазираше си, че той ще я покани на среща? Както би се изразила Джейми — като че ли щеше да стане, ха!

Той се усмихна бавно.

— Защо сте в моя клас?

— Не съм рисувала много дълго време.

— Това е престъпление.

Пръстите й трепереха, докато сваляше рисунката от статива и прибираше материалите си. Като държеше внимателно и нежно мократа хартия, тя преметна чантата си през рамо и тръгна към вратата. Беше вече стигнала до нея, когато той каза:

— Имате талант, знаете, нали?

Елизабет не се осмели да се обърне. Усмивката й беше толкова широка и щастлива, че вероятно щеше да изглежда като клоун. А и с всичките й бръчки, щеше да изплаши момчето до смърт.

Усмихваше се през целия път до вкъщи. И на няколко пъти дори се засмя на глас.

У дома, Елизабет постави рисунката до хладилника и втренчи поглед в нея.

Не можеше да си спомни кога за последен път се е чувствала толкова добре. Беше завършила нещо. И то не нещо лесно като например да сключи добра сделка за някоя антика или да избере правилния цвят за тапицерията на дивана. Това беше нещо, което имаше значение.

Наля си чаша вино, после грабна телефона и се обади на Мегън. Отговори й телефонният секретар.

— Рисувах, Мег! Рисувах! И, просто отбелязвам, учителят ми е красив като кукла. И е в идеалната за теб възраст. Обади ми се, когато се прибереш.

Все така усмихната, тя постави диск в уредбата. Запя на глас с него и затанцува, съвсем сама, във всекидневната. Като се завъртя край камината, видя снимката, поставена на лавицата, и спря рязко.

На нея бяха Джак и момичетата. Не можеше да си спомни кога точно е правена, но имаше сняг, а те бяха облечени като за лагер с преспиване в Арктика. Джак беше облечен в скиорско яке и косата му беше прекалено дълга. Първите бели косми се бяха появили над слепоочията му.

Изведнъж й се прииска той да беше там, с нея. Щеше да се гордее с нея. Старата любов, чувството, което някога беше част от нея, се върна и й припомни, че някога животът с Джак беше хубав. Почти беше забравила това.

Премести поглед върху следващата снимка. Беше стара, правена преди години. Тя беше облечена в плисирана пола и пуловер от шотландска вълна, носеше огърлица от перли. Той беше облечен в дънки „Калвин Клайн“ и вълнено сако, а на устните му играеше наперената усмивка на известен футболист. Зад тях се виждаше заостреният връх Рейнър, който се извисяваше над езерото Фрош.

Университетът във Вашингтон.

Мястото, където бяха започнали да строят пясъчния замък.

Тя затвори очи, заслуша се в музиката и си спомни онези дни… Първият път, когато той я целуна…

Учеха заедно, легнали върху тревата. Беше късна пролет, черешите бяха цъфнали и малки розови цветчета падаха нежно по земята. Около тях деца по къси панталонки и тениски играеха на фризби и ритаха топка.

Джак се наведе над нея и затвори учебника й.

— Знаеш какво казват за ученето. Ако учиш прекалено много, ще ослепееш.

Тя се засмя, изтегна се по гръб на тревата и постави ръце зад главата си. Той легна до нея, на една страна, подпрял глава на едната си ръка.

— Толкова си красива. Предполагам, че годеникът ти от „Харвард“ ти го повтаря непрекъснато.

— Не. — Гласът й беше само с тон по-висок от шепот. Малко розово цветче падна върху бузата й.

Той го отстрани нежно с длан и тя потръпна от допира му. Той бавно се наведе към нея, като й даде достатъчно време да го спре.

А тя лежеше неподвижно и дишаше прекалено бързо.

Не беше кой знае каква целувка — просто бързо докосване на устните. Когато се отдръпна, той видя, че е разтърсена колкото него. Тя заплака.

— Можеш ли някога да обичаш момче като мен?

— О, Джак! — отговори тя. — Защо мислиш, плача?

Тя докосна снимката, като остави пръста си да погали красивото му лице. Целувката на нито един друг мъж не я беше разплаквала. За първи път от седмици се запита дали двамата все още имат някакъв шанс.

Сега, след като отново беше рисувала, всичко й се струваше възможно. Цветовете и страстта се бяха върнали в нейния свят и тя вече не беше жена, останала в сивата сянка на недоволството.

Звънна телефонът.

Мегън. Елизабет се спусна да отговори.

— Хвана ли гадже тази вечер?

— А? Бърди?

Елизабет трепна. По дяволите.

— Здравей, Антия, съжалявам за казаното. Не беше за теб.

— Извинявам се, че се обаждам толкова късно. Само че… Нали ти ми пишеш така.

Елизабет чувстваше, че гласът на мащехата й трепери. Всички жени познаваха този звук, този отчаян опит да изглеждаш силна. Сви се на кълбо на дивана.

— Съжалявам, Антия. Нещата тук не са съвсем спокойни. Как се справяш?

Антия се засмя. Звукът беше приятен, но тъжен.

— О, скъпа, опитвам се да не мисля прекалено често за себе си.

Елизабет почувства симпатия към мащехата си.

— Ние, жените, правим това непрекъснато, нали? Нашият живот е винаги на заден план. А после, един ден, разбираш, че плуваш в чужд басейн.

— За какво говориш, за Бога?

— Съжалявам, Антия. Истината е, че съм почти пияна. И това ме прави философски настроена. — Тя наистина заваляше доста думите.

— Забелязах същото и в писмото ти. Имаше много неща, които не успях да разбера.

— Имаш достатъчно свои проблеми, Антия. Нямаш нужда и от моите.

— Просто не можеш да го направиш, нали, Бърди?

— Да направя — какво?

— Да споделиш живота си с мен. Мислех, че сега, когато Едуард го няма, нещата между нас могат да се променят.

— Опитвах се да те защитя — отговори тя, засегната. — Джак и аз се разделихме. Но момичетата не знаят, така че не им казвай нищо.

— О, Господи! — Антия издиша шумно. Прозвуча като пружината на детска играчка. — Но вие всички изглеждахте толкова щастливи заедно. Какво се случи?

— Нищо. Всичко. — Елизабет отпи голяма глътка вино. Как би могла да изрази своето недоволство, което нямаше определена форма, пред жена, която искаше толкова малко от живота? Антия можеше да разбере приливите и отливите на дългото брачно съжителство, но не можеше да разбере как непрекъснатото движение може да накара душата на жената да ерозира. И със сигурност не би могла да разбере празнотата, която остава, след като децата излетят от семейното гнездо. — Сигурна съм, че ще се оправя, Антия.

Тази вечер, след още три чаши вино, може би щеше да повярва в това.

— Някой ден ще престана да очаквам, че ще пораснеш, Бърди. И вероятно на следващия ще ме погребат. — Тя се засмя, но това беше някакъв горчив звук, който въобще не приличаше на смях. — Е, съжалявам, че и вие двамата имате проблеми. Това очакваш да кажа, нали?

Елизабет реши да стъпва на сигурна почва. Нещата вземаха доста личен обрат, а това нямаше да допринесе за доброто й настроение.

— Говорихме достатъчно за мен. Как си ти? Мислех за теб. — Това поне беше вярно.

— В тази огромна къща има много призраци — отговори Антия. — Понякога е толкова тихо, че ще полудея. После се сещам, че от самото начало съм луда.

— Знаеш ли какво ми помага на мен? Седенето на плажа. Може би промяна на обстановката ще ти се отрази добре.

— Мислиш ли?

Това определено беше по-добре. Обстановката и пейзажът бяха безопасна тема.

— Има някакво вълшебство в това да седиш съвсем сам на плажа. Смешно, но години наред се страхувах от морето. А сега не мога да остана задълго далеч от него. — Гласът й помръкна, когато разбра, че говори откровено за съкровени чувства. — Винаги съм искала ти и татко да го видите.

— Знам, скъпа. Мислехме, че имаме време.

Време. То е опората, на която се крепи всичко: животът, загубите, надеждата, любовта. Толкова често то като че ли се изплъзва между пръстите ти. Понякога обаче успяваш да го задържиш, да върнеш равновесието.

— Тази вечер посетих уроците по рисуване — каза тихо тя.

— О, Бърди, това е чудесно. Никак не ми хареса, че заряза таланта си преди толкова много време.

Елизабет беше изненадана.

— Мислела си, че имам талант? Никога не си ми го казвала.

Антия въздъхна и каза:

— Ах, скъпа, казах ти. Добре. Грижи се за себе си, чу ли?

— Ти също, Антия. И помисли за седенето на плажа.

— Ще помисля, скъпа. Наистина. Ще сменя обстановката.

Глава 20

Ако въобще още съществуваше слънцето, ако Земята описваше своята орбита, то никога не бихте узнали. Обедното небе беше толкова плътно и сиво, колкото и гранитът.

В ден като този — нито ветровит, нито ясен — няма какво да правиш, освен да запалиш огън и да се свиеш на дивана с чаша чай в ръка. И да се обадиш на най-добрата си приятелка. Точно така направи и Елизабет.

— Кой е умрял? — отговори недоволно Мегън.

Елизабет погледна часовника. Беше девет и четирийсет и пет в събота сутрин.

— Предполагам, че си извадила късмет снощи.

— Късмет е относително понятие. Най-после имах страхотен секс. — Мегън направи пауза. — Нали знаеш, че не може и дума да става за дълготрайна връзка, ако любовната игра трае по-малко от десет минути, а това е два пъти по-дълго от самия секс. Почакай. Ще си направя кафе. — Чу се звукът от поставянето на телефонната слушалка върху покривката на масата. После Мегън отново я вдигна. — Е, как мина урокът?

— Направих го. Рисувах.

— Знаех, че можеш да го направиш. Как беше? Все още ли рисуваш страхотно? О, и получи ли каталозите на колежите, които ти изпратих?

— Намали скоростта, съветнико. Едно по едно. Рисувах отново. Това е достатъчно засега.

— Гордея се с теб, Бърди.

— Мисля, че снощи не си прослушала съобщенията си. Учителят ми е адски привлекателен.

— Не се ли шегуваш? Красавец в онази затънтена провинция? Такъв ми е късметът. На колко е години?

— Идеален за теб. В младенческа възраст.

— Е?

— Е — какво?

Мегън въздъхна театрално.

— Ти си на четирийсет и пет, не на деветдесет и пет. Не почувства ли някакъв трепет?

Елизабет не знаеше защо е изненадана от този въпрос. Мегън от години я разпитваше за нейния така наречен любовен живот. Мег не можеше да повярва, че Елизабет не се чувства привлечена от други мъже.

„Не казвам, че трябва да направиш нещо по въпроса, казваше Мегън, но не можеш да ми кажеш, че дори не си фантазираш“.

Разговорите винаги оставяха у Елизабет чувството, че не е съвсем нормална, но истината беше, че не се чувства привлечена от другите мъже. О, понякога, като видеше някой мъж по телевизията, си мислеше: „Ето, това се казва хубав мъж“. Но никога не си представяше образи, когато легнеше в леглото. Господ й беше свидетел, никога не се беше замисляла дори да изневери. Просто не можеше да си го представи. Вярно беше и това, че сексът с Джак винаги беше страхотен. Едва наскоро бяха започнали да губят страстта.

— Да, всъщност — отговори тя, с което изненада и себе си. — После си спомних кой размер бельо нося.

— Ти си направо сърцераздирателна, знаеш ли? Ако имаше хранителни навици, щеше да си сигурна, че изглеждаш страхотно. Което е така и сега.

— Никога не съм се хранила безразборно.

— Точно както казват Флокхарт и Бойл. Истината е, че си качила няколко паунда. Само няколко. Все още си красива. Брад ще е щастлив да се снима с теб.

Разговорът отиваше прекалено далеч.

— Да, добре. Мисля, о, секунда, звъни другата ми линия. — Провери идентификационния номер. — Мег? Момичетата са. Трябва да затворя. Ще ти се обадя по-късно, ОК?

— Добре. Гордея се с теб, Бърди. Надявам се, че и ти се гордееш със себе си.

— Така е. Благодаря. — Елизабет остави слушалката и отговори на другото позвъняване. — Ало?

— Мамо?

Беше Джейми.

— Здравей, Слънчице! — каза Елизабет. — Хубаво е да чуя гласа ти. Как мина срещата?

Джейми избухна в плач.

— Какво има, скъпа?

— Мразя плуването. Мокра съм през цялото време.

— Това никак не е изненадващо. Плуваш още от детската градина. — Елизабет положи истински усилия да не се засмее, но й беше трудно. Кризите в настроението на дъщеря й идваха нечакани като тропически бури и траеха също толкова дълго. Сигурно е изгубила състезанието в събота.

— Знам, но ужасно ми омръзна. Ако бях закъсняла с още трийсет секунди, щях да отпадна.

Е, това вече беше новина. Елизабет изправи гръб и придърпа коленете си към гърдите.

— Ами онзи треньор, който наехме за теб?

Настъпи кратка пауза, после Джейми каза:

— Излизаме като гаджета. Майкъл. Той е толкова привлекателен. Свири на саксофон в джаз квартета на колежа. Наистина е много секси. Той е първото момче, с което излизам и което не говори за футбол.

Можеше да се очаква от Джейми да се влюби в своя треньор. Нямаше смисъл да задава сериозни въпроси, докато дъщеря й и говори за новата си любов.

— Добре, разкажи ми за него.

Както обикновено, Джейми разполагаше с много истории за новото си гадже. Очевидно се беше оказало невъзможно да тренира с Майкъл заради очите му — толкова кафяви, мамо, направо удивителни — а и гласът му се оказал проблем, също така — той почти шепне и гласът му е дрезгав като на джаз певец, абсолютно секси.

Когато, най-после, се умори да говори за новата си любов, се върна на въпроса.

— Както и да е, вече нямам нужда от треньор. Имам нужда от време за учене. Затова искам да зарежа плуването. Сега татко изкарва много пари — той ми каза, — така че можете да си позволите моето образование, нали?

— Едно по едно, дете. Не се опитвай да ме заблуждаваш относно времето за учене. Искаш да зарежеш плуването, за да прекарваш повече време с Майкъл, нали?

— Слез на земята, мамо. Аз пазя равновесие между момчетата и спорта, откакто бях в Малката лига.

— И така, какво всъщност става там? Защо искаш да зарежеш тренировките?

Настъпи пауза. После:

— Не съм достатъчно добра.

Думите бяха казани тихо, но Елизабет я заболя сърцето. Искаше да ги оспори, да каже на Джейми, че, разбира се, е достатъчно добра… Че въпросът не е в това да си достатъчно добър, а в това непрекъснато да опитваш. Че да се откажеш е лесно, а не си струва да вървиш по лесния път. Детски отговор на въпрос за възрастни.

— Продължавай.

— Другите момичета имат талант, мамо. Хана Турнилай е материал, от който става олимпийски шампион. Да бъдем честни, можех да се откажа отдавна, само че татко идваше на всяко състезание и когато спечелех, се държеше така, като че ли го бях излекувала от рак. Само че той вече не е сред зрителите. Дори не се обажда и не знае за резултатите от състезанията.

— Татко ти те обича. Знаеш, че е така. Нито един от нас няма да влияе на решението ти. Ние просто искаме да си щастлива.

— Значи ти ще му кажеш, че съм се отказала?

Елизабет се засмя.

— Няма начин. Ще трябва сама да говориш с татко си за това. Аз ще ти кажа само, че е опасно да се откажеш от нещо, защото мислиш, че не си достатъчно добра. Може да ти стане навик, грозен модел, който да следваш цял живот. Повярвай ми, знам това.

— Искаш да довърша сезона. — Джейми стигна до заключението толкова бързо, че Елизабет осъзна, че отговорът е присъствал в самото начало на разговора им.

— Сигурна съм, че треньорът ти ще оцени усилията ти.

— Мразя, когато правиш така.

— Как?

— Преструваш се, че се съгласяваш с мен, а после отново прибягваш до здравия разум.

Елизабет се засмя. Това беше идеалното описание на майчинството.

— Ще подкрепя решението ти, каквото и да е то.

— Добре. Ще се откажа в края на сезона. Джейми се опита да звучи силна и самоуверена, но колебанието караше гласа й да трепти едва забележимо. — Няма да кажеш на татко вместо мен, така ли?

— Не.

— Добре.

Знаеше, че дъщеря й е ядосана, но знаеше също гневът й няма да трае дълго. Джейми беше като дядо си — жизнен, широко скроен човек. Можеше да те мрази, а в следващата минута — да те обожава безкрайно.

— Джейми? — каза Елизабет, очаквайки цял порой сърдити думи.

— Да, какво?

Знаеше какво иска да каже, но не и как да го каже. Сериозният разговор с Джейми беше като да шофираш по магистралите на Лос Анджелис. Трябваше да сменяш платната извънредно предпазливо.

— Не мислиш ли, че искаш да се откажеш от плуването, защото си депресирана от смъртта на дядо?

На Джейми и беше необходим момент, преди да отговори, а когато го направи, гласът и беше нежен и трепереше.

— Той ми липсва през цялото време.

— На мен също. Все още разговарям с него, по навик. Това ми помага малко.

— Точно сега ти живееш сама. А аз съм заобиколена от хиляди студенти, голяма част от които вероятно и без това са психо. Ще ме затворят някъде в изолация, ако се разхождам и говоря на мъртвия си дядо.

— Никога не си се интересувала от това, какво мислят останалите хора. Не започвай сега. Но ако се смущаваш, говори му, когато си сама в стаята си. Стефи няма да ти се смее.

— Коя Стефи? — каза тя с горчивина.

Да, това също беше част от проблема. Стефани беше заета с подготовката на завършването си, а Джейми не искаше да признае колко много й липсва по-голямата й сестра.

— Прекалено е заета, за да прекарва много време с теб, това ли да разбирам?

— Тим, момчето чудо, на практика живее тук. И й носи цветя, когато вземе поредния тест. Цветя. Господи, та още откакто я посочиха да рецитира азбуката в детската градина, тя успява на всички тестове. Апартаментът ни прилича на магазин за цветя. От това ми прилошава.

— Мисля, че завиждаш малко — каза нежно Елизабет.

Пауза.

— Да. А сега искат да се влача след тях и през пролетната ваканция. Барби, Кен… и Скипър. Йеха! Единственото по-лошо нещо е да остана сама в апартамента и да гледам как глупавите й цветя увяхват.

— Защо, тогава, не си дойдеш у дома при мен? — каза машинално Елизабет. Едва после разбра какво е направила.

Та нали подготвя къщата за наематели! Дали можеше да признае истината на глас, лице в лице?

— У дома? И къде е това — при теб или при татко? И, като говорим за това, кога ще се преместиш в Ню Йорк? Татко звучеше много самотен последния път, когато му се обадих.

Тези води бяха дълбоки и опасни, особено ако до нея плуваше Джейми.

— Веднага щом намерим подходящи наематели.

— А кого чакаш? Британското кралско семейство ли? Просто дай къщата на някой бедняк, който обича гъбите, които израстват посред нощ, и дъжда, който те удря в главата като тежък чук.

— На теб не ти харесва тук?

Джейми се засмя.

— Всъщност харесва ми. Но това е просто къща, живели сме в много такива.

Елизабет въздъхна. Това беше един от страничните продукти на живота й с Джак. Не бяха дали на децата си усещането за корени, за дом.

— Права си — отговори тя.

— И така, какво ще правим? Помня, че март е един от особено досадните дъждовни месеци. Вероятно няма да видим слънцето дори веднъж.

Елизабет не можа да не се усмихне на това.

— Можем да гледаме касети под наем и да играем на различни игри.

— Господи, да играя на игри с майка си през пролетната ваканция! — Тя се засмя. — Ще си помисля за това, мамо. Наистина. Но сега трябва да тичам. Майкъл ще ме вземе след час.

— Сестра ти у дома ли си е?

— Съжалявам. Днес е нейният ден да лекува болните от Алцхаймер. Ще й кажа да ти се обади утре. Обичам те.

— И аз те обичам. Чао.

Елизабет остави слушалката и втренчи поглед в телефона. Първата й мисъл беше: „Ще се обадя на Джак“.

Той трябваше да знае какво става с Джейми. Ако приемеха спокойно решението й да се откаже от плуването, разговорът на тази тема щеше да протече много по-гладко. Елизабет винаги беше помагала на децата си да общуват с баща си и беше изглаждала отношенията им с него. Той… понякога пропускаше нещата, важните моменти. Нейната задача беше — или поне тя смяташе така и се беше нагърбила доброволно — да помага на добрите връзки между баща и дъщери.

Без нейната помощ, страхуваше се тя, той щеше да накърни лошо чувствата им.

Набра неговия номер.

Джак беше на работна среща със Сали.

— Всъщност той го удари след края на срещата и му счупи челюстта. Така ли беше?

Тя кимна.

— Всяка секунда е записана на лента. Въпросът е следният: Дали нападението умишлено е предприето след срещата? Или то е симптоматично за онова, което се случва на ринга?

— Този въпрос винаги е стоял при подобни обстоятелства. Хайде да се придържаме към футбола и да оставим хокея. С неговия нов интерес към…

Звънна телефонът. Джак изчака секретарката му да отговори, после си спомни, че тя беше излязла да обядва.

— Само секунда. — Вдигна слушалката и каза: — Джаксън Шор.

— Тъкмо се канех да затварям. — Смехът на Елизабет беше принуден, нервен.

— Здравей, Бърди — каза той след пауза, която издаваше изумлението му.

Усмивката на Сали изчезна. Тя погледна към вратата.

— Да не би моментът да не е подходящ? — запита Елизабет.

Звучеше различно, несигурно. Като се замислеше, това май не го изненадваше. Само за няколко кратки седмици се бяха превърнали в непознати. Не беше мислил, че това е възможно, след като двайсет и четири години бяха живели заедно, но беше вярно.

Мълчанието им се проточи и стана неудобно. Всичко беше така неочаквано. Тя винаги беше неговият компас или поне той беше мислил така. Беше си представял, че без нея е загубен. Но това не се беше случило. Всъщност беше станало точно обратното. Сега се страхуваше, че се е изгубил, докато е бил с нея.

— Джак?

— Тук съм. — Не знаеше съвсем точно какво очаква да чуе тя. По-лошо дори, не знаеше какво му се иска да каже. Може би нищо, въобще. Изведнъж изпита страх, че тя се обажда, за да се сдобри с него. Защото сега той беше този, който искаше време.

Сали се изправи.

— Ще те оставя сам за минутка — прошепна тя.

Той кимна и оформи с устни: „Благодаря“.

— Кой е при теб? — запита Бърди.

Изведнъж той изпита остро чувство на вина, макар от него да нямаше нужда. Той и Сали не бяха направили нищо непрофесионално.

— Помощничката ми. Имахме работна среща.

— Може би трябва да се обадя по-късно…

Искаше да й каже: „Добре“, а после да избегне следващото й обаждане. Такова поведение обаче би било безсмислено. Въздъхна тежко и, с още по-натежало сърце, гледа как Сали излезе от стаята. После каза:

— И така, Бърди, какво става?

— Как върви работата ти?

Не знаеше какво е очаквал, може би: „О, Джак, обичам те. Не мога да живея без теб“. Но със сигурност не беше очаквал въпрос за работата си.

— Много ми харесва, Бърди, честно. Чувствам се с двайсет години по-млад. — Той сам чу онази нотка в гласа си, която сякаш го защитаваше, затова се опита да смекчи тона си. — Бях забравил как се чувства човек на върха на славата.

— Когато е звезда, искаш да кажеш?

Тя го познаваше толкова добре.

— Да.

— Гордея се с теб, Джак. Знаех, че ще си много добър. В това никога не съм се съмнявала.

Той се усмихна. Нейното мнение за него винаги беше означавало много повече от това на всички останали. Повече дори от неговото собствено мнение за себе си. Никога не беше чувствал успеха напълно, ако Елизабет не го целунеше и не кажеше: „Успя, бейби!“

Онова, което не знаеше досега, до тази секунда, беше, че макар всичко между тях да се беше объркало, той все още имаше нужда от това.

— Благодаря. А ти как си, как се справяш?

— Посещавам курс по рисуване.

За негово удивление, той почувства завист. От години се опитваше да я накара да се върне към рисуването. Или го беше правил просто за да я окуражи? Сега вече не можеше да отдели намерението от действието. Но все пак наистина го мислеше, когато каза:

— Това е страхотно, Бърди!

— Говорих…

— Ти…

Заговориха едновременно, после и двамата се засмяха. Джак каза:

— Първо ти.

— Току-що говорих с Джейми. Тя преживява тежки времена. Нали знаеш… Училището, плуването, смъртта на татко, завършването на Стефани. Не може да се справи сама с всичко това.

— Преди винаги си била до нея.

— Това вероятно е част от проблема. Както и да е, ще се обади и на теб за съвет. Бъди нежен с нея, окей? Изслушай я, преди да говориш.

Каквото и да означаваше това, по дяволите! Той беше страхотен слушател, когато ставаше въпрос за дъщерите му.

— Окей.

— Добре. — После: — Много ми е трудно да ги лъжа. А на теб?

— Да лъжеш? Какво искаш да кажеш?

— Нали знаеш… Казвам им, че подготвям къщата за даване под наем. Джейми няма да приеме, че това може да трае вечно. Мисля, че много скоро ще се наложи да им кажем истината.

Джак се почувства така, сякаш някой беше изкарал въздуха му със силен удар в корема. Макар да му харесваше да живее сам, все още не беше готов да мисли за края на брака си. На семейството.

За мига, който му беше необходим да си поеме дъх и да го изпусне, той си спомни целия техен общ живот и добрите мигове. Както и лошите. Странно, но лошите мигове му бяха толкова скъпи, колкото и добрите.

Единственото, на което винаги беше разчитал, скалата, на която се опираше целият му живот, беше, че Елизабет го обича. Молбата й за кратка раздяла всъщност не беше накърнила тази му вяра. Но сега вече започна да си задава въпроси.

Като оставеше всичките незрели чувства и разсъждения, характерни за тийнейджърската възраст, можеше ли да живее без любовта й?

— Имаме шанс, нали? — запита той.

Мина секунда, преди тя да отговори. Когато го направи, гласът й беше толкова тих, колкото шепота на дъжда.

— Надявам се.

Той се усмихна, изпитал облекчение.

— Аз също се надявам, бейби.

Настъпи дълга пауза. Най-после Елизабет каза:

— Не забравяй за Джейми. Точно сега тя е много крехка и уязвима. Бъди нежен.

Казваше го за втори път.

— Винаги съм нежен с нея.

Елизабет въздъхна… А дали не беше приглушен смях? Не можеше да е сигурен. Каквото и да беше, дразнеше — по някакъв неясен начин.

— Вече не мога да помагам на отношенията ти с тях, Джак. Връзката ти с твоите дъщери е в твоите ръце.

Той нямаше никаква представа, какво иска да каже тя.

— Окей.

— Е, по-добре да те оставя да се върнеш към работата си.

— Да. Беше хубаво да разговарям с теб — каза той и двамата отново станаха непознати.

— Аз също се радвам, че поговорихме.

Той осъзна, че очаква тя да каже: „Обичам те“. Но чу поставянето на телефонната слушалка на мястото й.

Елизабет почувства внезапен подтик да му се обади пак и да каже: „Не може да сме се отдалечили чак толкова много“.

Да, но сега бяха разделени — емоционално, както и физически. Нали това беше искала. Точно затова той беше прозвучал толкова уверен и щастлив, когато беше вдигнал слушалката, и толкова предпазлив и несръчен, когато беше разбрал кой се обажда.

След като двайсет и четири години бяха споделяли всеки миг от живота си, сега бяха поели в различни посоки и сложили началото на собствения си, отделен, живот. Разговорите им бяха все едно на Морзовата азбука — бързи изречения, следвани от тромави паузи.

Тя се опита да отдели незначителните си чувства, за да открие кои са онези, които наистина имат значение. Само преди няколко дни беше видяла тяхна стара снимка и си беше помислила: „За нас все още има възможност“. Но всеки ден ги отдалечаваше все повече един от друг и от любовта, която някога ги свързваше.

И изведнъж тя се озова на кръстопът, чието приближаване дори не беше видяла. Ето я, застанала на ъгъла на онова, за което винаги беше мечтала, и онова, което щеше да остави зад гърба си.

Ако вдигнеше слушалката и се обадеше на Джак, щеше отново да се превърне в онова, което беше преди.

Някой ден (да, тя признаваше, че все още таи тази надежда) тя ще се почувства достатъчно силна, достатъчно уверена в себе си да се обади на Джак и да каже: „Да опитаме отново, но не и днес“.

Глава 21

Скъпа Бърди,

Все още мисля за разговора, който водихме онзи ден. Както винаги, ти не искаш да споделиш проблемите си, защото мислиш, че аз не мога да разбера. Защото аз съм лошата мащеха и така нататък.

Години наред ти позволявах да водиш шоуто, да определяш нашите отношения. Уморих се от това. Може би защото вече съм стара и не можеш да ме уплашиш толкова лесно. А може би защото сега съм сама и животът ми изглежда съвсем различен.

Повярвай ми, скъпа, знам какво е да си нещастна в брака. Едното разочарование подхранва другото, докато някой ден решиш да го напуснеш. Ставаш като хванатия в капан вълк, който изяжда крака си, за да се освободи.

Но ако си като мен, ще откриеш, че светът е голямо и тъмно място. И любовта — макар да не е такава, каквато си мислела, че ще е — е единствената светлина за мили напред.

Така че, Бърди, мила, разбирам.

Нямам съвет за теб. Ако има нещо, което съм открила в живота, е, че човек обикновено сам стига до дълбоките истини.

Моите молитви са с теб и Джак, и вашите красиви момичета.

Антия

Р. S. Не си прави труд да ми пишеш отговор. Ще последвам съвета ти. Заминавам за морето.

Елизабет прочете писмото три пъти, после внимателно го сгъна и го постави пак в плика, който беше с аромат на теменужки.

Отиде до френските прозорци и се загледа в океана. С тези няколко думи Антия беше успяла да я разтърси, да промени, много леко, почти неуловимо, възприятието й.

Години наред беше наблюдавала развитието на жените — приятелки, непознати, знаменитости — които разтрогват браковете си. Често гледаше със завист как тези жени вземат съдбата си в ръце, започват нов живот и успяват. И си мислеше: „Само ако можех и аз да започна отначало“.

Не беше обръщала много внимание на жените, решили да запазят брака си, да си проправят път сред джунглата на обикновения всекидневен живот, решили да се посветят на търсенето на други съкровища.

По някое време Антия беше решила да изостави Едуард. Беше опаковала багажа си и се беше преместила от Суитуотър. Какво ли беше търсила… И защо ли се беше върнала? Наистина ли всичко беше толкова просто и в същото време така безкрайно сложно, както истинската любов?

Елизабет почувства духовно сродство с мащехата си. Искаше й се двете да седнат и да поговорят за живота, който сега беше еднакъв за тях.

Вдигна слушалката и набра номера на Антия. Телефонът звънеше и звънеше. Накрая се включи телефонният секретар. Заговори бавният, провлечен глас на татко й: „Свързахте се със Суитуотър. Не сме у дома, но оставете съобщение и ние ще ви се обадим“. Чу се приглушен глас, може би този на Антия, после отново гласът на баща й: „О… Да… Изчакайте сигнала. Благодаря“.

Елизабет беше така разтърсена от това, че чува гласа на баща си, че затвори, без да остави съобщение. Сълзите бликнаха в очите й. Тя не се опита да ги сдържи. Това беше нещо, на което се беше научила едва през последните седмици. Мъката си има свои начини да те победи. Ако й се отдадеше за момент, тя щеше да си отиде.

Седна в края на леглото. Видя поставената върху бюрото снимка в рамка на малко момиче в розова рокля, бели чорапогащи и черна чантичка.

Партито по случай седмия й рожден ден. По-късно същата вечер татко й я беше завел да гледат мюзикъла „Южният Тихи океан“ в Нашвил.

След което, докато я завиваше в леглото, й беше казал: „Захарче, ти беше най-красивото момиченце в театъра тази вечер. Бях много горд, че съм те завел аз“. А после я беше взел в силната си, здрава прегръдка и тя се беше почувствала щастлива, в безопасност.

Имаше нужда от това, от него, сега.

Остана седнала там дълго време. Говореше на татко си така, сякаш той седеше до нея.

Седмицата се изниза. След като години наред Елизабет се беше примирявала с избора на другите, с техните сиви и зимни дни, сега се радваше, най-после, на своя собствен слънчев и син ден.

Всяка сутрин се събуждаше с радостно очакване, което я караше да се усмихва и дори да си тананика, докато изпълнява всекидневните си задължения. После, по обяд, независимо какво друго имаше да се прави, независимо каква беше следващата точка от мисления й списък със задачи, тя игнорираше всичко и започваше да рисува.

Отначало се опитваше да се справя с проектите, задавани на уроците в колежа. Добавяше по някоя и друга четка или цвят, пласт върху пласт, опитвайки се да добави сложност на образите, които не беше успяла да пресъздаде достатъчно добре.

За нещастие, старата поговорка се оказа вярна. Не можеш да ушиеш копринено портмоне от свинско ухо.

Проблемът с портокала беше, че рисунката не беше нейна. Най-хубавото в изкуството разкрива част от душата на художника, а душата на Елизабет никога не се беше интересувала от плодове.

Когато се огледаше за нещо друго, което би могла да рисува, виждаше възможности почти навсякъде. И само един истински избор.

Океанът.

Започна бавно, като методично разтягаше платното така, както я бяха учили преди повече от двайсет години. Началото й се удаваше толкова лесно, че тя се зачуди дали през всичките тези години не е рисувала насън.

Слънцето грееше ярко. И в този слънчев ден тя започна да предава любовта си към морето на платното. Взе новия си триножник и най-хубавото платно, боите и четките си и отиде до края на двора. Там разстла дебелия син найлон и постави триножника върху него.

Дремещият син океан се простираше, докъдето стигаше погледът. Днес тя го видя на малки участъци, като комбинация от материя и цвят, в светлини и сенки. Видя всеки компонент, от който се състоеше цялото. И дори само това, че отново можеше да гледа с окото на художник, я накара да се почувства по-млада и изпълнена с надежда.

Хвана четката във вече сигурната си ръка и се загледа в морето. Забеляза всяка една, макар и размита форма. И онези, които бяха на преден, и онези, които бяха на заден план. Изучи внимателно различните степени светлина и различните нюанси, които оцветяваха пясъка и водата, скалите и небето, после, много бавно, сведе поглед към палитрата и избра основния тон.

Кобалтовосиньо.

Цветът на очите на Джак.

Мисълта дойде сякаш от нищото и я изненада. Потопи четката си в цвета и започна.

Ден след ден, тя се връщаше на това място с триножника и започваше работа. Всеки ден добавяше нов пласт цвят, един върху друг, докато стана невъзможно да се познае, че е започнала с кобалтовосиньо. И почувства как постепенно се завръща нейната собствена магия. Рисунката, нейната рисунка, разкриваше всичко, което тя обичаше, и всичко, което искаше да бъде. Опасна, с остри ръбове, жива.

Същата вечер, най-после, щеше да занесе работата си в класа. Нямаше търпение да я покаже на Даниел.

Беше работила повече от упорито — макар че всичката тази работа не й беше помогнала да свали и грам (в това имаше нещо много смешно) — за да свърши в онзи ден. Тази беше главната й задача за деня. Да сложи началото на собствените си произведения. На собствена работа, каквато и да е тя.

В четири часа провери дали боята е засъхнала — беше — и уви платното в плат, след което внимателно го постави на задната седалка на колата. Взе душ, вчеса косата си, която заблестя, и облече черна жарсена туника и прав панталон, който беше купила от последния каталог на „Колдуотър крийк“. Единственото й украшение беше масивна огърлица от тюркоази и сребро.

Общо взето, изглеждаше добре.

Класната стая беше празна. Когато погледна часовника си, видя, че е дошла с почти двайсет минути по-рано.

— Идиотка! — каза тя на глас. Сега беше хваната в капан. Ако си тръгнеше, можеше да срещне някого от класа или, още по-лошо, Даниел, и трябваше да обясни защо си тръгва. Ако останеше на мястото си, Даниел можеше да дойде по-рано и да се чуди колко време е стояла до вратата като невеста, която чака реда си.

— Каза ли нещо?

Той сякаш изникна пред нея и изпълни пространството на отворената врата. Усмивката изглеждаше прекалено широка за лицето му, образуваше бръчици около сините му очи и издълбаваше красиви трапчинки на бузите му.

— Дойдох по-рано — заекна неуверено тя.

— Чудесно качество за една жена. — Усмивката му стана по-широка и разкри ред бели равни зъби. — Има ли нещо, което искаш да ми покажеш?

Елизабет го погледна в лицето и сякаш изгуби дар слово.

— Моля?

Идиотка.

— Попитах те дали носиш нещо, което да ми покажеш.

„Той знае“, разбра тя. Той знаеше, че тя трепери и се поти като тийнейджърка, застанала до най-красивото момче в училище. Нищо чудно, че се усмихваше. Кой млад мъж няма да се развесели от закъснялата страст на жена на средна възраст?

— Нося рисунка — каза тя бързо. — Ти каза да нарисуваме нещо, което предизвиква чувства у нас. Избрах гледката, която се разкрива от къщата ми.

— Нека да видя.

Тя зачака той да се обърне и да влезе вътре, но той просто стоеше със скръстени ръце и й се усмихваше. Накрая тя се обърна на една страна и мина покрай него, като се надяваше, че задникът й не е докоснал бедрото му. Отиде до черната дъска, където чакаше празен триножник.

Пръстите й трепереха, докато поставяше платното на триножника. Даниел застана до нея. Движеше се толкова тихо, че тя не беше чула стъпките му. Той сякаш отново изникна от земята.

— Това е заливчето Тамарак — каза той. Вече не се усмихваше. — Някога карах каяк там с дядо си. Има едно езерце, което се образува по време на прилив…

— До черните скали, да. — Когато осъзна, че е довършила започнатото от него изречение, й се прииска сама да си удари шамар. — Не знаех, че моето заливче се казва така. Предполагам, че е трябвало да знам, след като живея там, но не прекарвам много време в четенето на географски карти. Макар да ме интересува схемата на приливите и отливите.

Млъкни, Бърди.

Стисна здраво зъби. Толкова здраво, че се чу как се удариха едни в други.

— Ти всъщност не знаеш какъв голям талант притежаваш, нали? — Гласът му беше мек като пясъка на плажа.

Комплиментът я изпълни отвътре и я стопли. Накара я да се почувства с двайсет години по-млада.

— Много мило, че казваш това — каза тя, като се молеше бузите й да не станат забележимо червени.

Той направи крачка към нея. Беше толкова близо, че тя виждаше на слепоочието му белега във формата на ятаган. Изпита внезапно и глупаво желание да го докосне, да го запита как го е получил.

Никакви романтични истории повече!

— Хайде да изпием по чаша кафе след уроците — каза той.

Тя отстъпи назад толкова бързо, че дупето й се удари в един от чиновете.

— Омъжена съм. — Вдигна лявата си ръка и размърда пръсти. — В момента сме разделени, но това не е развод. Макар той да спомена думата „развод“, не мисля, че наистина го искаше. Така че — да, омъжена съм. — Тя се опита да млъкне, но не можеше. Тишината щеше да е ужасна, неловка. — Имам две дъщери. На възраст са близо до твоята. О, Господи, може би дори ги познаваш. Стефани е…

Докосването му я спря.

— О! — въздъхна тя.

— Това е само кафе — каза той.

Ако беше възможно — честно, тя се съмняваше в това — се почувства още по-голяма идиотка.

— Да. Кафе. Топла напитка, това е всичко. И не те интересува дали съм омъжена.

— Не и за пиенето на кафе.

Бузите й пламтяха, беше сигурна в това.

— Не знам какво ми стана. Съжалявам.

— Не съжалявай. Просто се срещни с мен след урока. Има нещо, което искам да обсъдя с теб.

Тя кимна. Без съмнение, той я смяташе за малоумна. Мисис Робинсън след тежка черепна травма.

— Разбира се. Едно кафе ще ми се отрази чудесно.

Джак получи един от така жадуваните билети за нощната премиера на най-новия филм на „Дисни“. Облече се грижливо. Избра черен пуловер с поло яка на Армани и тъмносиви вълнени панталони. Според Сали, тъмните цветове подчертаваха русата коса и загорялата му кожа до съвършенство и караха очите му да изглеждат сини като на Пол Нюмън.

Канеше се да вземе палтото си от гардероба, когато звънна телефонът. Вероятно бяха от гаража, където поддържаха колата му. Или от студиото, за да му съобщят, че са изпратили кола. Той бързо вдигна слушалката.

— Ало?

— Татко?

Джейми. Обажданията й му бяха липсвали през цялата седмица.

— Хей, бейби, как се справяш?

— Не върна последното ми обаждане.

— Знам. Съжалявам. Напоследък съм много зает. Как си ти, как вървят нещата? Исках да се обадя след състезанието миналата събота, но нали ме знаеш. През половината време не си спомням защо съм излязъл от къщи.

— Да, татко, знам.

Той погледна часовника. Беше 6:37. Колата щеше да бъде тук всеки момент. По дяволите.

— Виж, миличка, имам… — Звънна телефонът на втората линия. — Само минутка, трябва да почакаш. — Отговори на другата линия. — Ало?

— Мистър Шор? Колата ви дойде.

— Благодаря, Били. Ще сляза веднага — каза той и се обади отново на Джейми. — Колата ми дойде, мила. Трябва да бягам.

— Но аз трябва да говоря с теб.

Той се огледа за палтото си. Къде ли го беше оставил?

— Какво има? — запита и провери дори под леглото. Не беше там. Продължи да търси. Като се имаше предвид колко малък е апартаментът, губеше прекалено много неща.

— Ще се откажа от плуването.

А, ето какво било. Той грабна черния блейзър от масата в кухнята. После думите й стигнаха до съзнанието му. Спря се.

— Какво?

Тя отново въздъхна. Напоследък това беше любимата й форма за общуване.

— Ще напусна отбора по плуване.

Той отново погледна часовника. 6:43. Филмът щеше да започне след седемнайсет минути. Ако тръгнеше веднага, щеше да отиде навреме. А по-късно…

— Просто в момента ти е трудно, скъпа. И преди ти е идвало да се откажеш, но знаеш колко много обичаш спорта. Още когато играех за…

— Моля те, никакви анекдоти за футбола повече. И не обичам плуването. Никога не съм го обичала.

Беше 6:46. Той седна в края на леглото.

— Преувеличаваш, както обикновено. Повярвай ми, трудно е да си най-добрият. Знам. И понякога…

— … тренировката ти изкарва червата. Знам, татко. Чувала съм всичко това и преди. Но ти не ме слушаш. ОТКАЗВАМ СЕ! В края на сезона. Приключвам. И никога повече няма да бъда мокра. И никога вече не искам да видя щипки за нос. Щях да обсъдя това с теб миналата седмица, но ти не ми се обади. Ще кажа на треньора утре.

— Не прави това. — Не знаеше какво да каже, а точно сега нямаше време да помисли. — Виж, мила, трябва да тръгвам. Честно. Имам важна работа довечера. Хората разчитат на мен. Ще ти се обадя утре и ще говорим. Обещавам.

— Ще се обадиш, добре. — Пауза. — И, татко?

— Да?

— Непознатите хора не са единствените, които разчитат на теб. Как така само те имат значение? — Преди той да е успял да отговори, тя затвори.

Какво, по дяволите, искаше да каже с това?

После си спомни какво му беше казала Елизабет по телефона. Нещо като: „Вече не мога да поддържам връзката между теб и дъщерите ти. Отношенията ти с Джейми зависят само от теб“.

И двете се бяха държали така, сякаш той е вече отчужден и не знае какво става в собственото му семейство. Но това беше смешно! Той знаеше кое е важно — да даде на момичетата си всички възможности, които бяха липсвали на него. Работеше между шейсет и седемдесет часа на седмица, за да изкара добри пари. Можеше да осигури на Джейми треньора и отбора, които тя пожелаеше.

Остави слушалката на мястото й и излезе от апартамента. Още като стигна във фоайето, беше решил, че му е писнало от всичко. Настани се на меката задна седалка на колата и затвори силно вратата.

„Непознатите хора не са единствените, които разчитат на теб“.

Извади мобилния си телефон и набра номера на дъщерите си. Отговори Стефани.

— Ало?

— Здравей, скъпа, Джейми там ли е? — Само след секунда разбра, че се е държал грубо. Чувствата на Стефани бяха лесно раними и за тях трябваше да се грижиш. За нещастие, той винаги си спомняше това със секунда закъснение. — Съжалявам, бейб. Сестра ти току-що ми се обади. И ми хвърли наистина трудна топка. Не исках да бъда груб.

— Разбирам. Никой не може да те подлуди повече от Джейми.

— Е, у дома ли е принцесата?

— Току-що излезе с гаджето си.

— Кейд?

— Кейд е вече история, татко. Трябва да се обаждаш по-често, ако искаш да си в течение на любовния живот на Джейми.

Шофьорът погледна в огледалото за обратно виждане.

— Стигнахме, мистър Шор.

— Благодаря. Почакай минутка, Стеф. — Подписа ваучера и слезе от колата. Неоновите реклами хвърляха жълти ивици светлина върху измития от дъжда тротоар. Пред киното се бяха струпали тълпа знаменитости и папараци. Бяха строени в кордон зад червената кадифена лента. Жул Аснер интервюираше някакъв мъж в смокинг. Джак слезе от колата и светлините на камерите блеснаха в лицето му. Той се усмихна, махна с ръка и продължи да върви. Успя да намери тих ъгъл във фоайето.

— Стефани?

— Тук съм, татко. Какъв беше този шум?

— Филмова премиера. Има истинска тълпа.

— Страхотно. Някакви филмови звезди?

— Джордж Клуни трябва да се появи, както и Дани Де Вито. И една от онези красавици, не мога да се сетя за името й.

— Наистина звучи страхотно. Забавлявай се.

— Ще говорим утре, окей, скъпа? Можеш да ми кажеш всичко, което става в живота на сестра ти и твоя.

— Обещаваш ли?

— Можеш да се обзаложиш. Кажи и на Джейми, че ще говоря с нея.

— Добре. Ще сме у дома утре сутринта до единайсет. Ще успееш ли?

— Разбира се. Обичам те, Стеф. — Той затвори и прибра телефона в джоба си.

Влезе в залата за прожекции и намери място до пътеката. Залата се напълни бързо. Най-после, на сцената излезе млад мъж с коса, вързана на конска опашка, дълга поне шест инча и по-тънка от молив. Носеше широк червен пуловер с поло яка с ръкави, които бяха доста по-дълги от ръцете му, и чифт кафяви намачкани панталони. А на краката си носеше дървени обувки. Дървени обувки! Тълпата зашътка и млъкна.

— Аз съм Саймън Ароноски. Режисьор съм на филма, който ще видите. „Истинска любов“ е трагична, но и ободряваща история за една жена в кома. Дълбокият й сън е метафора на самия живот. Филмът показва трудния избор, който трябва да направи съпругът, за да запази целостта на семейството си. След филма ще можете да ми зададете въпроси. О, и ви моля да попълните анкетните карти, когато излизате. Хората от „Дисни“ искат да знаят какво мислите.

Светлините угаснаха. Тръгнаха надписите.

Нортуест Дайвърсифайд Ентъртейнмънт Пръдакшън…

Режисьор: Саймън Ароноски…

Джордж Клуни.

Теа Картрайт.

Филмът, черно-бял, показа отблизо лицето на Теа. Тя седеше до кухненската маса и правеше списък за покупки на зеленчуци. Лицето й се осветяваше от една-единствена свещ. Русата й коса, дълга, къдрава и объркана, като че ли се състоеше от хиляди сиви и бели кичури. Но очите й бяха това, което приковаваше камерата. Големи и тъмни, които сякаш обещаваха целия свят.

Господи, колко беше красива!

Джак се опита да се съсредоточи върху филма, но никога не беше обичал черно-белите филми. Този тук определено беше от онези, които никой не харесваше, но някак си успяваха да направят много пари.

Събуди го бурята от аплодисменти.

Лампите светнаха.

Саймън се върна, с отпуснати рамене, на сцената. Усмихваше се.

— Благодаря. Ще отговоря на всичките ви въпроси, но първо искам да ви представя нашата звезда. Дами и господа, Теа Картрайт.

Джак изправи гръб. Теа излезе на сцената. Дори от такова разстояние беше лъчезарна. Светнаха още лампи, защракаха фотоапарати, хората заръкопляскаха диво.

Беше облечена в черно потниче с деколте почти до зърната й и ниско изрязани дънки. Черният й колан имаше формата на буквата Т. Черните й сандали бяха с високи токчета, тънки като подострен молив.

Тя махна на тълпата, после прокара длан през късо подстриганата си руса коса.

— Здравей, Ню Йорк — каза с широка усмивка. — Хареса ли ви моят филм?

Публиката подивя.

— Кой пожела да целуне героинята ми, за да я събуди?

Още аплодисменти. През следващия половин час Джак наблюдаваше как тя съблазнява цяла зала, пълна с непознати. Накрая щяха да са готови да се хранят от ръката й. Имаше нещо в блестящите й черни очи, което караше всеки мъж — включително Джак — да смята, че е единствен, че усмивката й е за него.

— Е, момчета — каза тя, като сниши глас до секси мъркане, — трябва да тръгвам. Имам още няколко неща, които трябва да свърша тази вечер. Чао.

И в следващия миг я нямаше.

На сцената излезе отново режисьорът. Джак не можа да сдържи разочарованието си. Последното, от което имаше нужда, беше да слуша празните приказки на този хлапак от поколението на атомните войни. След премиерата щеше да има парти в близкия ресторант. Щеше да отиде да изпие едно питие и да се прибере у дома.

Пристигна първи в ресторанта. Охраната на вратата поиска да види поканата му. После кимна и каза:

— Влезте.

Джак мина покрай просторната, безупречно чиста, кухня, където готвачите с бели шапки приготвяха вълшебства. Масите бяха празни, наоколо се виждаха келнери в бели смокинги. Всички чакаха партито да започне.

Той отиде на бара и си поръча обичайния коктейл. Някой застана до него.

— Здравей, Джак. Виждам, че си получил поканата ми.

Той се обърна и видя Теа, която му се усмихваше.

— Ти си ме включила в списъка на гостите?

— Трябваше да има нещо, което да очаквам. Е, къде е помощничката ти?

— Сали? — Той се засмя. — Тя събира факти за предстоящото шоу. Искаше да види филма, но… Беше добър, между другото.

Тя се усмихна. Усмивката й беше може би прекалено бляскава, за да е истинска.

— Надявам се. Последният залезе по-бързо и от комета. Имам нужда от хит. — Когато осъзна какво е разкрила току-що, се засмя непринудено и отпи от питието си.

Оркестърът в другата зала засвири. Нежна, романтична мелодия, която никой не би могъл да чуе след пристигането на тълпата.

— Танцувай с мен — каза тя и остави чашата си на бара.

— Теа… — Устата му беше така пресъхнала, че не можеше да понася повече. Изведнъж разбра защо мъжете, които се изгубват в морето, са склонни накрая да изпият соления океан.

Тя се притисна в него и го прегърна през врата. Тялото й се раздвижи бавно, съблазнително. Той не можа да се въздържи, ръцете му сами я прегърнаха. Смръщи вежди, когато забеляза колко е слаба. Всъщност беше кокалеста.

За първи път от толкова много години държеше друга жена, а това му напомняше за стария му живот. През ума му преминаваха образи на други жени. Спомени за дълги, горещи и влажни нощи, прекарани в хотелски легла.

И нощта, в която всичко това свърши.

Беше в хотелска стая с жена, която сега не можеше да си спомни. Поредната красива блондинка. Беше един от онези красиви пролетни дни в Ню Йорк, на които не можеш да намериш нито един недостатък. Смогът и влажността на лятото все още не се усещаха във въздуха.

Преди това бяха навън и танцуваха буза до буза под светлините на стотици китайски фенери. Оркестърът свиреше „Моя любов“. Това не би могъл да забрави.

Джак чу звук, който беше не на място. Обърна се и видя Бърди, застанала на тревата с дамска чанта, притисната до гърдите, и сълзи, стичащи се по бузите.

Преди да успее да си пробие път през тълпата, тя си беше отишла. Когато се прибра у дома в онази вечер, къщата беше празна. Беше завела децата на хотел.

Нямаше бележка. Вместо това, върху голямото им легло Бърди беше оставила отворен куфар, а до него — снимка в рамка на семейството им.

Смисълът беше очевиден — избирай.

Беше останал втренчен в отворения куфар много дълго време.

После го беше затворил и прибрал в гардероба.

Теа се отдръпна.

— Нещо не е наред ли?

Спаси го внезапен шум. Хората влизаха в ресторанта на тълпи, като вдигаха неописуема врява.

— По дяволите. — Тя се отлепи от него и приглади косата си. — Отседнала съм в „Сейнт Реджис“ в президентския апартамент. Записана съм като Скарлет О’Хара. Ела де ме видиш след партито.

Искаше да каже „да“.

Ние сме разделени, за Бога. И Бърди настояваше за това. Така тя ти даде картбланш, Джако, каза си той. Възроди се онази негова част, която спеше плахо от години.

Но той знаеше.

Знаеше. Някои граници оставаха.

— Не мисля, Теа.

— Какво искаш да кажеш с това? — Тя звучеше грубо, като засегната — сякаш много дълго време й бяха отказвали.

— Не мога.

— Ето я! — извика някой и тълпата се спусна към тях.

Теа отиде да поздрави феновете си и Джак се измъкна. Защото, ако беше останал, щеше да довърши скоча си, да си поръча още един и още един и, рано или късно, да забрави какви са причините, поради които не трябва да отиде в апартамента на Теа.

Глава 22

Най-новата художествена галерия в Екоу Бийч беше на ъгъла на Първа и Мейн. Железният знак над вратата гласеше: ЕКЛЕКТИКА.

Само преди няколко седмици тук се помещаваше магазин, но собствениците очевидно се бяха отказали да придават нов вид на квартала. Под предната витрина обаче бяха поставени сандъчета с цветя.

Сега тази витрина беше празна, покрита от единия до другия край с черна хартия. На стъклото беше залепен малък знак, на който пишеше: „Не надничай. Сега аранжираме витрината. Ще ти хареса.“

Елизабет погледна листа хартия, който й беше дал Даниел. Това беше мястото.

„Просто иди да я видиш, беше й казал той над чашката кафе. Тя е нова в града и може би се нуждае от помощ“.

Елизабет искаше да откаже предложението, но когато Даниел я погледна с невероятно сините си очи, тя автоматично се беше съгласила.

А сега й се прииска да беше по-твърда. Повечето от така наречените художествени галерии в Екоу Бийч излагаха дрънкулки, направени от дърво… Коледни украси, изработени от грозни материали, които приличаха на бъркотия от шоколад и ванилия… Безвкусни кукли, такива неща. И тя стоеше по-далеч от тях.

Но обещанието си беше обещание.

Отвори вратата и влезе. Звънчето над вратата звънна мелодично, а някаква птица изграчи високо.

— Ехо?

Никой не отговори. Тя се огледа.

От лявата й страна имаше маса, затрупана с изумителни дървени статуетки. Повечето от тях бяха на жени — голи — от врата до хълбоците. Дървото беше невероятно красиво, с цвета на добре отлежало червено вино, излъскано до съвършенство. Не можа да се сдържи да не докосне една от статуетките. Пръстът й се спусна по едно от деликатно изваяните рамене.

На следващата маса беше изложбата от черно-бели снимки. Всяка снимка беше екстравагантно поставена в черен велур и златна рамка. Фотографът беше уловил майсторски духа на крайбрежието в серия от изненадващо оригинални снимки: плажът при отлив във ветровит ден; мъглив, преходен образ на маяка, който се казваше Ужасния Тили; набиваща се в съзнанието нощна снимка на скалата Хейстек, която се издигаше от водата като древен монолит.

На задната стена имаше няколко картини. Достатъчно, но не прекалено. Имаше колаж с водни бои на отворени чадъри. Абстрактна работа, която предполагаше доста талант. Най-голямото платно беше зрелищна рисунка с маслени бои.

— Удивително! — каза тихо Елизабет сама на себе си.

— Нали?

Елизабет се обърна бързо. Толкова бързо, че удари бедрото си в масата и огърлиците от стъкло затракаха.

Зад висящия на стената гоблен излезе жена. Беше висока поне шест фута и почти толкова широка, колкото и висока. Косата й приличаше на гнездо от кафяви водорасли и стигаше до кръста й. Носеше широка рокля, подобна на палатка, която стигаше до босите й крака. На големия пръст на левия й крак имаше сребърен пръстен.

Дълбокото деколте разкриваше гърди, които потрепваха, когато вървеше. На дясното й рамо беше кацнала огромна бяла птица. Тя се приближи, широко усмихнала.

— Аз съм Голямата Мардж. Сдобих се с този прякор в една комуна в областта Бей. Не мога да си представя как такова дребно и изящно момиче като мен може да се сдобие с прякор като този, но ето, че е така. — Тя смръщи театрално вежди. — Не ми харесва. Забранявам ви да го използвате.

— Ще се въздържам.

Голямата Мардж се засмя от сърце. Движението почти изхвърли гърдите й във въздуха. Елизабет й подаде ръка.

— Аз съм Елизабет Шор. Даниел Бодро ме помоли да се отбия да ви видя.

Мардж стисна здраво ръката й.

— Той ми разказа за вас. Радвам се, че се отбихте. Исках да говоря с вас за фестивала на изкуствата.

— Тук той е истинско събитие.

— Така ми каза и Дани, макар да ми е трудно да си представя как се провежда фестивал в такова дъждовно време. Никога не съм виждала толкова много дъжд.

— Ние, местните, почти не го забелязваме, а туристите откриват този факт прекалено късно. Ще бъда щастлива да ви помогна да организирате галерията си за събитието, ако това ви интересува. Познавам хората, които са ви необходими.

— Организационни способности си имам. Но местните художници се броят на пръсти. Всъщност намират се толкова, колкото зъби — у кокошката. И ми се струва, че всички, които са добри, са вече ангажирани. — Започна да изучава Елизабет с поглед. — Дани ми каза, че може би ще си струва да изложим някоя ваша работа.

Елизабет се засмя.

— Да, точно така.

Мардж добави тихо:

— Каза ми също, че ще ви е страх.

Усмивката на Елизабет изчезна. Тя направи крачка назад. Направи го несъзнателно и когато се усети, се спря.

— Аз просто започнах отново да рисувам. След като години наред се занимавах с други неща.

Погледът на Мардж се спря многозначително на венчалната й халка.

— Отглеждането на децата, ха?

— Да. — Тя се усмихна, макар усмивката й да беше сериозна, почти гримаса.

— Добра ли сте?

— Бях. — Беше наистина уверена в това.

Мардж издаде някакъв неопределен звук, после изсумтя и плесна с длани по дебелите си бедра.

— Преценката на Дани е достатъчно добра за мен. Ще се радвам да покажа ваша работа на фестивала.

— Не.

— Защо не?

Елизабет не знаеше кой е верният отговор.

— Ами ако не е добра?

— Тогава няма да се продаде. А може би ще се продаде, независимо каква е. По дяволите, скъпа, това е изкуство. Всичко може да се случи. Ако искате гаранция, намерете си работа в банка. Но какъв смисъл има да рисуваш, ако никой няма да види рисунките ти?

— Предполагам, че мога да си помисля.

Мардж погледна часовника на стената.

— Давам ви три минути.

— Хайде…

Мардж направи стъпка към нея.

— Познавам те, Елизабет. По дяволите, била съм като теб. Десет години се опитвах да напъхам прекалено пълната си и свободна личност в брак. Ако не ми отговориш веднага, никога няма да те видя или чуя.

Елизабет се чувстваше разголена от тази проницателна забележка. И лишена от сила. Нямаше нужда от парапсихически възможности, за да чуе гласа на Мегън: „По дяволите, Бърди, не се осмелявай да се колебаеш“.

— От колко платна имате нужда?

— Пет. Възможно ли е?

Елизабет нямаше представа, но знаеше, че трябва да опита. Поне веднъж.

— Няма да се продадат, нали знаете.

— Сигурна съм, че и двете сме преживели по-лоши неща от това. Хайде, Елизабет, кажи, че ще го направиш.

— Ще се опитам.

Мардж се усмихна.

— Обичам самоувереността у жената. — Потупа Елизабет по гърба толкова силно, че тя залитна на една страна. — Още ли си тук? Трябва да си вкъщи и да рисуваш. Хайде, бягай.

През последните пет дни Джак беше посетил шест града и всеки момент в тези градове беше отделен връх. Беше интервюирал Алекс Родригес, Кен Грифи, Дж. Р. Ранди Джонсън, Шон Кемп и Брайън Босуърт.

Когато интервютата свършиха, той прекара още три дни в стаята за редактиране, за да поработи върху авторските думи и музиката. Всичко трябваше да се събере само в един час със специалното заглавие „Чупливи богове“.

Харесваше му всяка минута от работата.

— Ти и Сали свършихте страхотна работа — каза Том Джинаро и се облегна назад. — Беше прав, че я взе на работа. Работи много и добре.

— Благодаря.

Джак беше дошъл на срещата, уверен в себе си. Знаеше, че резултатът от работата му трябва да е виртуозна смесица от новини и развлекателен елемент. Беше се осмелил да се разкрие емоционално пред камерата, но само толкова, колкото да придаде известна хуманност на историята. Беше признал колко е трудно, когато те е забравил градът, където някога всички са те обожавали. Алекс и Кен също бяха откровени и бяха признали, че е много трудно, когато старите ти фенове изведнъж са решили, че си злодей. Брайън не смяташе, че да те забравят, е нещо, заради което се налага да страдаш.

Том отново се наведе напред.

— В този бизнес съм от дълго време. Виждал съм хора да идват и да си отиват, но предимно — да си отиват. Ти обаче ще останеш. Никога не съм виждал някой да се изкачва толкова бързо нагоре. Накарах Марк да режисира специалното ти предаване, защото той е най-добрият, който имаме. Честно, не мислех, че си готов за нещо такова, но той ми каза, че си бил толкова добър, колкото и другите, с които е работил.

— Благодаря — каза Джак отново.

— И така, какво искаш?

— Моля?

— Въпросът е много прост. Какво искаш? Неделното шоу NFL? Свой собствен час за интервюта? Книга? Какво?

— Знаеш ли какво правех преди три месеца, Том? Молех за работа в спортните шоу програми с най-нисък рейтинг. И получавах само отказ. — Остави образа да се разнесе. — Ти ме нае, когато, професионално, бях на дъното. Даде ми шанс, повярва в мен и няма да го забравя.

Том се усмихна уморено.

— Помни го, ако искаш, но след известно време ще започнеш да получаваш и други предложения. И тогава ще се замислиш за възрастта си и агентът ти ще ти каже да жънеш, докато грее слънце. Така се играе тази игра. — Той се наведе напред. — Това, което ще ти кажа сега, трябва да остане в тази стая. Ако се разчуе, ще знам, че си ти.

— Какво е?

— Едно от момчетата напуска неделното шоу NFL. Един от големите четирима. Не мога да ти кажа кой точно. Но ние разчитаме на теб да запълниш състава поне през следващата година.

Единственото шоу, по-голямо дори от „Футбол в понеделник вечер“.

Джак си пое дълбоко дъх, наслади се на мига.

— Благодаря. — Само това можеше да каже. Още една дума и можеше да започне да се смее неудържимо.

— Не е съвсем сигурно. — Том се усмихна. — Но почти. Нека ти дам един съвет като мъж на мъж. Имаш имиджа на лошо момче в NFL, а на мен не ми се струва, че си се променил. Чух, че на практика живееш в кръчмата на Кел.

Джак понечи да възрази, но смехът на Том го спря.

— Спести си отричанията за твоята, интересно защо, отсъстваща съпруга. Не ме интересува какво правиш вън от екрана, освен ако това не вреди на рейтинга ни. Знаеш обаче какво е, когато таблоидите ти обявят война.

Възможностите могат да се стопят начаса. Стой далеч от наркотиците и малолетните.

— Не се тревожи. Този път нищо няма да ме изкара от релсите. Сега съм по-стар и по-мъдър.

— Радвам се да го чуя. Сега, хайде да вървим. Говори със Стив от помощната продукция. Искам ти и Марк да дублирате още веднъж музиката. Началото ми звучи като песента, която свиреха на погребението на леля ми. А в сегмента с Ранди Джонсън има лошо срязване.

— Благодаря. Кога, мислиш, можем да го излъчим?

— След седмица. Ще говоря с Марион да пусне серия от промо реклами. Ще излъчим първо тях.

Джак излезе от офиса и отиде направо в стаята за редактиране. Заедно с Марк Лакофт прекара следващите десет часа в „полирането“ на всяка секунда от материала. Като свършиха, „Чупливи богове“ беше достоен за награда.

Макар да беше изтощен и да умираше от глад, не можеше да си спомни откога не се беше чувствал толкова добре. Отиде си у дома в приповдигнато настроение.

— Здравей, Били! — извика весело на портиера, прекоси фоайето и се изкачи с асансьора до етажа си.

Отвори вратата и влезе в апартамента. И почти извика: „Здравей, Бърди, у дома съм!“ Обаче се усети навреме, миг преди думите да излязат от устата му.

В апартамента беше тихо като в гробница. Въздухът не беше ароматизиран от запалени свещи, не свиреше музика и от кухнята не идваше аромат на вкусни гозби.

Разочарованието накърни доброто му настроение. Не знаеше колко самотен може да се чувства човек в успеха, ако няма с кого да го сподели.

Направи си питие и постави компактдиск в уредбата — албум на „Куин“. „Ние сме шампионите“ се разнесе високо от тонколоните.

Като отпиваше от питието си, той отиде до прозореца и втренчи поглед навън. Тази вечер и гледката не му помогна. Гледаше надолу и виждаше само тълпа непознати. За първи път се почувства самотен в града с милиони жители.

Вдигна слушалката и набра номера на Бърди, после затвори, преди тя да е отговорила. Вече не знаеше какво да й каже. „Обичам те“ не беше достатъчно, но не можеше да измисли нищо друго. Знаеше само, че днешната победа му се вижда безсмислена без нея.

Изпи питието си и си наля друго. Апартаментът му се струваше вече по-уютен, острите ръбове на стените се размазваха. Плъзна се на пода и остана да седи там, облегнат на големия и грозен кожен люлеещ се стол. Отвори барчето, скрито в едната му страна. Опита се два пъти да постави чашата си в дупката, после се отказа и изпи и останалата част от скоча си.

Може би трябваше да излезе, да изпие няколко питиета в кръчмата на Кел.

Но не му се мърдаше. Онова, което искаше, беше да говори със съпругата си. Искаше да й покаже лентата и да види усмивката й. Тя щеше да каже: „О, бейби, това е удивително! Винаги съм знаела, че носиш успеха в себе си“.

Точно от това имаше нужда сега. Смешно е колко дълбоко и искрено можеш да се нуждаеш от нещо, чиято липса години наред не си усещал.

Изправи се. Апартаментът се залюля за секунда, после застана на фокус. Беше по-пиян, отколкото си мислеше. „И какво от това?“ Защо трябваше да е трезвен? По-добре беше да е пиян, защото трябваше да забрави много неща. Като например колко мека и нежна е плътта й… Или как блестяха зелените й очи, когато изпитваше гордост от постиженията му.

Запрепъва се към кухнята и си приготви още едно питие. Май беше загубил мярката, но това нямаше значение.

Звънна звънецът на входната врата. Сърцето му подскочи. Въпреки здравия разум си помисли, че е Бърди.

Забърза към вратата и я отвори.

На рамката на вратата се подпираше Сали. В ръка държеше бутилка „Дом Периньон“. Косата й беше свободна и се развяваше около раменете. Беше облечена в красива рокля, силно пристегната в тънката й талия, с дължина малко над коленете.

— Прокраднах се покрай портиера. Надявам се, че всичко е наред.

— Хм. Разбира се.

— Видях последния резултат — каза тя с усмивка.

Вълшебните думи.

— Добър е, нали?

— Ти си гений, Джак. Бог. Разплаках се, когато Алекс Родригес говореше за желанието си да напусне Сиатъл.

Думите й бяха като скъпоценна вода за изсъхналото му сърце. Той направи крачка назад, за да я пусне да влезе. Удари се в стената и залитна.

— Упс! Съжалявам.

Тя го хвана за ръката, за да му помогне да запази равновесие.

— Предполагам, че нямаш нужда от шампанското.

— Малко съм пиян — каза той. Стори му се, че произнесе признанието шепнешком.

Тя се приближи почти плътно до него. Той почувства крехкото й тяло до своето и нададе стон, защото изведнъж осъзна колко самотен е бил през последните няколко седмици.

— Сали… — Не знаеше какво да каже и за какво да я помоли. Знаеше само, че главата му се върти и членът му е твърд като скала. Буквално усещаше как кръвта му се отдръпва от мозъка.

И все пак, направи опит. Извиненията и причините минаха бързо през главата му. Тъкмо щеше да изрече, със заваляне, думите: „Почакай, Сали“, когато тя го целуна.

Това сложи край дори на псевдоразумните му мисли. Устните й докоснаха неговите и той беше загубен. Стори му се, че времето едновременно забавя ход и започва да препуска.

Предаде се — беше толкова просто. Знаеше, но смътно, че скача без парашут от много висока сграда, но не можеше да се застави да се разтревожи. Години наред беше успявал да се сдържа, да устоява на клетвата, дадена на Елизабет.

Но сега тя живееше в Орегон и му беше дала ясно да разбере, че не го иска. Нищо не го беше наранявало повече от това признание.

Сали вдигна поглед към него. Очите й бяха потъмнели от същата неконтролируема страст, от която членът го болеше.

Устата му беше пресъхнала, но това само го караше да мисли за места, които са влажни.

— Знаеш, че все още съм женен — каза той и почувства, че това изречение е триумф на самоконтрола.

— Разбира се, че знам. Не искам пръстена ти. — Тя се усмихна бавно и пъхна ръка в панталона му. — Ще се задоволя с това.

Джак не можеше да се сдържа повече. Остави се на ръката й. Почувства как тя разкопча горното му копче, почувства топлите й пръсти по кожата си. Отвори уста, макар да нямаше представа какво ще каже…

— Заведи ме в леглото — прошепна тя.

Четири кратки думи, които сломиха съпротивата му.

Глава 23

Елизабет изчака края на деня на автопилот. Докато размразяваше пилето и приготвяше задушените зеленчуци, си мислеше: „Изложба. Мои работи“.

Пилето вече беше хванало коричка и беше нарязала лука, когато се сети, че готви така, както в стария си живот. С ястието можеха да се нахранят осем души.

След като го сложи във фурната, отиде в килера и издърпа морския пейзаж. Щеше да го завърши до сутринта на следващия ден, после щеше да започне нещо друго.

Може би щеше да опита с водни бои. Някога обичаше маслените бои, но сега беше по-възрастна. Харесваше й мекотата и лесното размиване на водните бои. И, което беше по-важно, имаше ограничено време. Щеше да успее да нарисува петте платна за фестивала, ако не използваше маслени бои.

Стори й се, че дочу рева на автомобилен двигател. После — затръшването на врата.

Може би Мегън беше нарушила графика си и беше дошла за един уикенд по приятелски.

Елизабет забърза към вратата и я отвори.

На прага стоеше Антия, облечена в развяваща се бяла рокля и розови балетни пантофки. Лилава шапка с увиснала периферия покриваше по-голямата част от лицето й. До нея, на земята, стояха огромен куфар и дълга, тясна картонена кутия. Таксито се отдалечи.

— Здравей, Бърди — каза тя и се усмихна несигурно. — Това е плажът, който избрах.

Елизабет не знаеше как да реагира. Първо, смущаваше я външният вид на Антия. Тя изглеждаше като слязла от страниците на книжка с приказките на братя Грим, а не на тексаска съпруга, какъвто обикновено, беше стилът й. Нямаше ги ярките цветове и изрусената, високо вдигната коса. Над рамото й беше преметната обикновена бяла плитка. Около нея витаеше нещо почти неземно — крехкост, която говореше за голяма мъка.

А още по-смущаващ и обезпокоителен беше фактът, че тя беше тук и нарушаваше самотата, която Елизабет беше извоювала толкова трудно.

Спомни си техния последен телефонен разговор. Елизабет беше в приповдигнато настроение след урока по рисуване и, поради това, необикновено щедра. Тя ли беше поканила Антия тук?

Не.

Не беше отправила покана, независимо дали беше пияна или не. Но беше използвала думите „ние сме семейство“ веднага след раздялата с Джак. Всичко това мина през ума й за секунда.

— Надявам се, че нямаш нищо против моето идване. Мама би се обърнала в гроба, ако знаеше за това нарушение на етикета, но разглеждах туристически списания и видях реклама на плажовете в Орегон. Реших, че това сигурно е знак.

— Изглеждаш… различно — каза Елизабет непохватно. И се чувстваше така. Другото, което й идваше наум, беше: „Но в Орегон непрекъснато вали“.

Антия се засмя.

— О, това ли! Всички онези дрехи бяха заради Едуард. Това е естественият цвят на косата ми.

За татко? Нейният царствен, аристократичен баща е искал съпругата му да се облича като Доли Партън? Елизабет просто не можеше да приеме тази информация. Не искаше да направи крачка встрани, за да пусне Антия в къщата си, но какъв избор имаше?

„Грижи се за нея, чуваш ли?“

— Влез. — Елизабет грабна огромния куфар (Наистина ли Антия имаше нужда от толкова много неща? Колко дълго възнамеряваше да остане?) и го пренесе през прага.

Антия влезе и се огледа. Потриваше длани една в друга — може би от притеснение.

— Значи това е известната къща до плажа. Баща ти винаги е искал да я види.

Това изречение ги сближи за един кратък миг.

— Помолих го да дойде за Четвърти юли.

— Да — каза Антия тихо.

— Хайде, ще ти покажа спалнята за гости. На горния етаж е.

Елизабет се обърна и закрачи из къщата, като влачеше куфара на колелца след себе си. Като стигна в подножието на стълбите, се обърна.

Антия стоеше пред камината. Красивото червено-златисто сияние правеше роклята й прозрачна. Тя протегна ръка към една от снимките в рамка, поставени на полицата.

Беше онази, правена по Коледа, когато цялото семейство е събрано около елхата. Смееха се толкова щастливо, че лицата им бяха сбръчкани. Всички, с изключение на татко, който беше много сериозен и като че ли дори раздразнен от нещо.

И нищо чудно. Беше купил на Елизабет трийсет и пет милиметров фотоапарат за Коледа. И му бяха необходими двайсет минути — и поне също толкова опита — да накара автоматичния таймер да работи.

„Пет пари не давам, ако ще червените ви устни да паднат от лицата! Беше казал високо, ядосан от смеха им. Не можете ли просто да се усмихнете, по дяволите! Нали уж се забавляваме?“

Тази беше последната снимка, останала им от него.

Антия се обърна. В очите й имаше сълзи.

— Мога ли да имам копие от снимката?

— Разбира се.

Антия я гледа още секунда-две, после тръгна към стъпалата. Вече не вървеше с къси и сковани крачки, а със свободна грация, която предполагаше поне няколко години тренировки по танци. Спря пред Елизабет.

— Не знаех къде другаде да отида, Бърди — каза тя тихо. — Не можех да прекарам там още една нощ.

Елизабет я разбираше. Баща й произвеждаше много енергия, много топлина. Без него, светът би бил студен. Сведе поглед към мащехата си. Удивително, но вече не виждаше в нейно лице жената, срещу която се беше борила през по-голямата част от живота си. Тази Антия беше крехка и уязвима, изгубена душа.

— Всичко е наред, Антия. Ние сме семейство.

За добро или лошо, това беше вярно.

Джак се събуди бавно и нададе стон. Чувстваше се така, сякаш някой го беше ударил по главата с тежък чук. Претърколи се в леглото и протегнатата му ръка се удари в нощното шкафче. Лампата падна на пода. Отвори едното си око. Циферблатът на часовника показваше 8:07.

Сигурно нещо необичайно се беше случило снощи. Никога не се събуждаше по-късно от пет часа сутринта.

После забеляза нещо на пода. Червено. Малко.

Облиза пресъхналите си устни и втренчи поглед в него, опитвайки се да фокусира зрението си.

Беше презерватив.

Изправи рязко гръб. Болката в главата му се усили стократно.

О, по дяволите! Погледна вляво.

Леглото беше празно.

Отпусна тяло напред и затвори очи за един дълъг миг, после бавно отметна завивките и слезе от леглото. Отиде със залитане до банята, където видя думите, които Сали беше написала с червилото си върху огледалото.

„Страхотен секс. Сали“.

Буквата „а“ в името й имаше някаква завъртулка отгоре.

Главоболието стана силно, като удари от чук.

„Това никога нямаше да се случи, ако Бърди се беше преместила в Ню Йорк. Ако не ме беше напуснала“.

Съобщението от огледалото сякаш го гледаше право в лицето.

Страхотен секс.

Наистина беше страшно добър, вярно. Не като пътуване до рая, но прекрасен. Беше го възкресил, беше го накарал да се почувства отново млад.

Желан.

Тази му слабост винаги беше част от него — тази отчаяна, болезнена нужда да се чувства желан. Докато се лекуваше от наркотиците, един от психиатрите му беше казал, че тази нужда е резултат от това, че е имал двама родители алкохолици, които са умрели прекалено млади. Не знаеше нищо по тези въпроси, нито пък се интересуваше особено.

Знаеше само, че тази негова отчаяна нужда почти го беше унищожила веднъж.

И можеше отново да го съсипе.

„Нека ти дам един съвет, като мъж на мъж, беше му казал Том Джинаро. Стой далеч от наркотиците и малолетните. Възможностите могат мигом да се стопят“.

А ето, че беше правил секс със своята помощничка…

Думите СЕКСУАЛЕН ТОРМОЗ изникнаха в съзнанието му. Ако решеше, Сали можеше да го съсипе.

А той искаше да се вижда като олицетворение на морала.

— Исусе Христе! — прошепна той и втренчи поглед в огледалото. Бележката на Сали раздели лицето му на две.

— Никога вече! — каза той на глас. — Беше само веднъж. Грешка.

Елизабет не биваше да узнае. Никога.

— Само веднъж — каза той отново с твърдото намерение да удържи думата си.

Взе душ, обръсна се, преоблече се и отиде в офиса. Вече се чувстваше по-добре. По-силен и по-уверен в себе си. Беше направил грешка — голяма при това, — но щеше да остане единствена. Най-голямата проява на глупост за останалата част от живота му.

Седна зад бюрото и незабавно започна да преглежда бележките, направени вчера следобед. Работеше над история за лагер за коне в Пулсбо, Вашингтон. Лагерът се казваше „Блу Херън Фармс“ и там деца инвалиди се учеха да яздят.

Внезапно вратата се отвори.

На прага стоеше Сали, тази сутрин облечена в черен костюм със смарагдовозелена копринена блуза. Усмивката й беше депресиращо весела. Успя да го накара да се почувства едновременно млад и стар.

Тя затвори вратата след себе си.

— Съжалявам, че си тръгнах, докато ти още спеше. Трябваше да дойда рано на работа — каза тя.

— Не го споменавай. — Прилоша му, заболя го стомахът. Тракането на тънките й токчета звучеше заплашително и ужасно високо. Единственият по-силен шум беше биенето на сърцето му.

„Само веднъж“, напомни си той.

— За снощи…

Тя постави длани на бюрото му и се наведе напред. Под този ъгъл, той можеше да види бежовия й дантелен сутиен. Зад него бяха белите й твърди гърди.

Опита се да потисне спомена за това, колко е сладка, колко са розови зърната й…

„Престани!“

— Никога няма да познаеш кой ти се обади тази сутрин — каза тя.

— Кой? — Той не отделяше поглед от лицето й. Не искаше да види нищо, което беше под яката.

— Твоят отговорник по обществените прояви. Помоли ме да ти предам предложение… от списание „Пийпъл“.

— „Пийпъл“? — Той стана от стола. — Какво искат?

Тя подпря едното си бедро на бюрото.

— Искат да те представят в изданието на „Петдесетте най-красиви хора на планетата“.

— Шегуваш ли се?

— Сега с твоето време, Джак — каза тя. — Ти отново си звезда.

Не искаше да го направи, но протегна ръце и я взе в прегръдките си.

— Вземи ме на снимките със себе си — каза тя и очерта устните му с пръст. — Ще се проведат на Полуострова.

Той сведе поглед към сърцевидното й лице и изпита силно желание. Господ да му е на помощ, желаеше я отново.

Елизабет се мята цяла нощ. Не можеше да заспи. Не беше осъзнала доколко е свикнала със самотата, докато не се появи Антия.

Призори се облече и мина на пръсти по коридора, после тихо се прокрадна покрай отворената врата на спалнята за гости. Антия все още спеше.

Написа набързо бележка, че е на плажа, и излезе.

Слезе по стъпалата, притиснала чантата с материалите до гърдите си. Днес океанът беше мощен и енергичен, вълните се движеха непрекъснато напред и назад. Над далечните скали кръжаха хиляди морски и крайбрежни птици и грачеха високо.

Тя остави чантата си до скалата и продължи да върви, все по-бързо и по-бързо, докато не премина, съвсем естествено, в свободно бягане. Вземаше енергия от водната повърхност, тя я караше да се чувства силна и свободна. В далечината се виждаха две хвърчила, които се надбягваха с вятъра. Орел рибар се спусна в гнездото си, свито на едно мъртво иглолистно дърво.

Няколко великолепни минути, в които тя забрави, че Антия е пристигнала снощи с куфар, достатъчно голям за престой от два месеца.

Най-после се обърна и се върна на любимото си място. Като дишаше тежко, се отпусна на плоската и равна скала и прибра коленете си към гърдите, загледана в безкрайното синьо небе, по което плаваха няколко сребристи облака.

Чувстваше се добре, след като беше положила някакви физически усилия. След като години наред беше пренебрегвала тялото си, накрая беше осъзнала кои са нещата, които имат значение. Кой се интересуваше дали носи размер четири, шест или четиринайсет? Тя искаше просто да може да потича по плажа, да изкачва стъпалата и да кара велосипед. Не размерите бяха от значение, а здравето.

Може и да не беше кой знае какво, но за жена, която почти трийсет години беше броила калориите и беше носила панталони с колан, който да контролира талията й, това беше свобода — чиста и най-обикновена.

— Бърди, скъпа? Това ти ли си?

Елизабет се обърна. На няколко метра от нея стоеше Антия, облечена в дълга пола на цветя и топъл плетен бял пуловер.

Елизабет неохотно се отмести и й направи място върху скалата.

— Ето. Има достатъчно място.

Антия седна до Елизабет.

— Господи, тези стъпала са убийствени! Нищо чудно, че си отслабнала.

Елизабет се обърна.

— Така ли?

— Поне десет паунда, скъпа. Дрехите ти висят на теб.

— Устните й се присвиха неодобрително. — Но широките пуловери, които носиш, щяха да висят и върху мама Кае.

Ето ги отново познатия хаплив език и критика, които нарушаваха отношенията им от години. „Просто се усмихни и продължавай, помисли си тя. Или гостуването ще се окаже крайно неприятно“.

— Предполагам, че упражненията наистина са полезни.

— Аз самата се занимавам с йога.

Елизабет не знаеше това. Като се замислеше, тя въобще не знаеше много за живота на Антия, несвързан с този на Едуард. Така поне имаха тема за разговор.

— С какво друго се занимаваш? У дома, имам предвид.

— С обичайните неща, предполагам. Членувам в клуб на книгата, който се събира един път в месеца. Миналия месец четохме „Часовете“. В четвъртък сутрин играя бридж с момичетата. Във вторник давам доброволен труд в женския приют. Плета толкова много пуловери от афганска вълна, че мога да облека цял град. Татко ти заемаше по-голямата част от времето ми. — Тя замълча за дълго. После, тихо, каза: — Не го сънувам. Всяка вечер си лягам с желанието да го видя… Но той не идва.

Елизабет познаваше това чувство.

— Цял живот чаках мама да се появи в съня ми. Никога не се случи.

— Това е, като да ги загубиш за втори път — каза Антия. След друга дълга пауза, добави: — Винаги съм знаела, че ще го надживея. Мислех, че съм подготвена. Каква глупачка съм била! Не можеш да бъдеш подготвен за загубата на някого, когото обичаш.

Елизабет знаеше, че няма какво да каже. Мъката беше като океана пред тях — вълните непрекъснато се търкалят към теб и понякога приливът е толкова висок, че можеш да се удавиш. Човек, обикновено, трябва да се справи сам с нея, в мрака, тогава, когато най-много се страхува. Но може би Антия беше дошла в Екоу Бийч, защото в мрака беше прекалено тихо. Може би тя изпитваше нужда да говори за татко.

— Как се срещнахте с татко? — запита Елизабет.

Антия й се усмихна с благодарност.

— Работех в салона за красота. Господи, още помня първия път, когато го видях. Той изглеждаше като герой от съботно матине с черната си коса и тъмни очи. В онези дни имаше мустаци, а очите му наистина бяха черни като нощта. Казах на приятелката си, Мабел: „О, скъпа, погледни този!“ Тя въздъхна. Предполагам, че още тогава съм се влюбила в него. А той дори не ме забеляза.

Елизабет смръщи вежди. Татко й беше обръснал мустаците си в годината след смъртта на мама. И оттогава не беше носил мустаци.

— Кога беше това?

Антия не я погледна.

— Няма значение.

— Ти си познавала мама — каза Елизабет.

Антия понечи да каже нещо. Елизабет беше сигурна, че ще отрече. Но погледите им се срещнаха и Антия въздъхна тежко. Отпусна рамене.

— Всъщност не. Но тя беше с него в онзи ден. Мабел подстрига косата й.

— Ти говори ли с нея?

— Аз? Не. Току-що бях излязла от училище. И никой не ми плащаше, за да си губя времето в приказки.

— Разкажи ми за нея.

— Не знам много, наистина. Бях чувала клюки, разбира се. Втората съпруга винаги чува клюки за първата. Но, което е сигурно, майка ти беше най-красивата жена в Спрингдейл, а също и жената с най-приключенски дух.

— Чувам това от години. Вече започва да ми звучи така, сякаш е репетирано. Кажи ми нещо истинско. Защо татко никога не ми е говорил за нея? — Тя погледна Антия. — Моля те.

— Преди твоето раждане, майка ти избягала от баща ти.

— Напуснала е татко?

— Посред нощ, както чух. Трябвало му известно време да я открие. Била стигнала вече до Северна Каролина, но той я настигнал и върнал у дома. Оттогава тя станала различна. Тъжна и тиха. Джени Пилгър я видяла да избухва в сълзи един ден в „Пигли Уигли“.

— Депресия. — Елизабет никога не си беше представяла нещо подобно. Нейната майка, жената, за която всички казваха, че е необикновено смела и авантюристка, да изпадне в депресия! Просто не знаеше как да приеме тази нова информация.

— Тя те обичаше. Старата Ана Дивър казваше, че никога не те изпускала от поглед. Дори спяла с теб през по-голямата част от нощта. И не давала никой друг да се грижи за теб. Според клюките обаче тъгата й така и не си отишла. Някои хора казваха, че те прегръщала толкова силно, че очите ти щели да изхвръкнат. Но тя престанала да се усмихва. Това е, което съм чула. Тя оставила усмивката си в Северна Каролина и не можела да се усмихне дори за теб.

— Аз непрекъснато го молех да ми разкаже нещо за нея. Но той никога не казваше нещо повече от: „Пази спомените си непокътнати, захарче“. Но аз вече нямам дори спомени. Не са достатъчно. — Тя не беше успяла да накара баща си да разбере празнината, която изпитваше като дете, след смъртта на майка си.

— Може би той не е разполагал с истории, които да ти разкаже. Понякога нещастието е толкова силно, че нищо друго не съществува.

Нищо друго не остава. Само нещастието. Елизабет познаваше това чувство, а сега можеше и да го разбере по-добре.

— Точно така стана с мен и Джак.

— Понякога е много лесно да забравиш защо си се влюбил в даден човек. — Антия втренчи поглед в океана. — И аз го напуснах по едно време, нали знаеш.

— Не, не знаех. Не и тогава.

— И как би могла, като живееше толкова далеч? А и собственият ти живот е поглъщал по-голямата част от времето и силите ти. Едуард не беше от хората, които биха казали на единственото си дете, че бракът им не върви.

— Ти можеше да ми кажеш.

— В един от дългите ни разговори, в които се опитвахме да установим отношения майка дъщеря? Скъпа, ти едва ми казваше „здравей“, когато се обаждаше.

— И къде отиде?

— Това няма значение. Дори тогава нямаше значение. Далеч, това е всичко. — Тя въздъхна и Елизабет се запита дали от този спомен не я боли повече сега, когато татко й го няма.

— Може би не трябва да говорим за това.

Антия замълча за миг. Океанът се издигаше към тях, галеше лениво пясъка и отново се дърпаше навътре.

— Понякога той ме угнетяваше. Беше толкова жаден за всичко, толкова напорист, а аз бях много млада, когато се оженихме. Не знаех какво искам. Затова живеех неговия живот. Дълго време така ни беше добре.

Елизабет познаваше това чувство. Джак и баща й имаха тази обща черта. И двамата бяха като слънцето — накрая всички и всичко започваха да кръжат около тях. В началото това беше добре, но с възрастта нещата се променят. Започваш да виждаш пътищата, по които е можело да тръгнеш, но не си го направил. И да си казваш: „Ами ако…“

Антия сви колене към гърдите си и обгърна глезените си с ръце. Канеше се да погледне Елизабет в лицето, но вместо това сведе поглед към венчалната си халка.

— Исках да имам дете.

Елизабет си спомни онази нощ в градината, когато направо беше запитала Антия защо не е имала деца.

„О, скъпа, този въпрос е за друго време и може да бъде зададен между две други жени“.

С други думи, да си гледам работата.

Да. Този въпрос разкъсва сърцето ми. Няма да говоря за това така, както жените безцелно си бъбрят, посред нощ, два дни след смъртта на съпруга ми.

Когато е чула този въпрос, Антия сигурно е изпитала силна болка.

— Знаех, че някой ден ще съм сама — продължи Антия като си играеше с халката. — Мислех, че едно бебе ще ми помогне. И така, когато с Едуард се събрахме отново, опитахме. Пометнах три пъти. Всичките бяха момчета. И всяко от тях отнасяше все по-голяма част от мен, докато… — Тя сви рамене. — Реших, че е достатъчно. Предположих, че Господ знае какво прави.

Елизабет почувства как отношението й към Антия се променя, омеква. Сега виждаше жена, за чието съществуване дори не беше подозирала. Странно, но се чувстваше така, сякаш се завръща у дома.

— И аз пометнах веднъж — каза тя тихо и изненада и себе си с това признание. — Никога не съм казвала на никого, освен на Джак. Това разби сърцето ми.

Тя докосна мащехата си по глезена, после леко го стисна. За първи път правеше нещо подобно. Антия ахна тихо и се обърна към нея.

— Имам нещо за теб. Носих го по целия път от Тенеси дотук. И никак не беше лесно.

„Нищо на този свят не е лесно“, помисли Елизабет, но не го каза на глас. Помогна на мащехата си да се изправи. Изкачиха нестабилните дървени стъпала и стъпиха на влажната трева.

Когато наближиха верандата, Елизабет забеляза голямата картонена кутия, подпряна на стената на къщата.

— Питах се какво ли е това.

Антия се втурна в къщата и излезе оттам с нож в ръка.

Отвори я.

Елизабет взе ножа и направи разрез в опаковката.

По-добре я сложи легнала — посъветва я Антия.

Когато Елизабет постави кутията на пода на верандата, се чу силен метален звук. Тя коленичи и я отвори. И видя зелени пръчки и бели плетени въжета.

— Хамакът на татко.

— Ти се люлееше в него с часове — напред и назад, напред и назад. Спомням си, че докато приготвях вечерята в кухнята, чувах щастливото ти кикотене.

И, внезапно, татко й пак беше там, до нея. „Хей, захарче, подай на татко си чаша студена лимонада, а?“

— Обикновено гледахме фойерверките от този хамак — прошепна Елизабет и ясно си спомни всички подробности. — От него се виждаха добре, сякаш плаваха около нас.

— Той щеше да иска да ти го даде — каза Антия. — Идеалното място за него е там, до стъпалата, за да можеш, в слънчев ден, да спиш в него и да слушаш океана… И да си спомняш колко много те обичаше той.

Елизабет вдигна поглед към Антия. В очите й имаше сълзи. Не можеше да каже и дума, дори „благодаря“.

Антия се усмихна.

— Няма нищо.

Март пристигна в Ню Йорк с арктически студове и бури. В една студена нощ, толкова студена, че дори „Таймс скуеър“ беше безлюден, заваля сняг. Отначало просто прехвърчаха отделни снежинки, но на зазоряване Господ наистина се ядоса. Снегът валеше толкова гъсто и бързо, че Джак едва виждаше сградите от другата страна на улицата.

Той стоеше до прозореца и пиеше скоч. Гледаше към улицата долу, по която рядко преминаваха коли. Градските автобуси се придвижваха бавно и сякаш се изкривяваха на всяка спирка. Неоновите реклами изглеждаха избелели на фона на оловносивото небе — като пощенски марки от забравена епоха. Пухкави облаци се бяха спуснали ниско над земята и разделяха изгрева на две.

Тъкмо се канеше да отиде в банята да вземе душ, когато звънна телефонът.

— Здравейте, мистър Шор. От застрахователната агенция сме. Искаме да ни дадете приоритетно право да разпространяваме вашите ценни качества, тъй като вие имате едно от най-красивите лица на света.

Той не можа да сдържи смеха си.

— Меа culpa — каза. Винаги беше по-добре да се приеме отговорността, когато ставаше въпрос за Джейми. В противен случай, тя щеше да те сдъвче и изплюе.

— Никакви шеги, mea culpa. Това дори не е въпрос. Предполагам, че си бил толкова зает да се правиш на знаменитост, че дори не си се сетил да ми се обадиш по въпроса за плуването.

— Но ние говорихме за това само преди два дни. Знам, че не би направила нищо внезапно и необмислено.

— Моля, татко? Мисля, че трябва да намалиш употребата на пероксид. Този разговор водихме преди повече от седмица.

Той смръщи вежди.

— Седмица? Няма начин.

— О, да, има.

— Добре, съжалявам, бейби. Имах намерение да ти се обадя. Но тук е истинска лудница. От списанието „Пийпъл“…

Тя изсумтя при познатото „имах намерение“.

— Да, точно така. Вината е винаги на другите.

Той си отбеляза мислено да поглежда по-често календара.

— Работя по петнайсет часа на ден.

— Сигурно затова те нямаше, когато се обадих снощи… В два часа след полунощ. Работил си.

Слава Богу, че не говореха лице в лице. Почувства как се изчервява.

— Снощи взех приспивателно. Напоследък имам проблеми със съня… Нали знаеш, майка ти ми липсва.

Все лъжи, разбира се.

— Не знаех, че тя ти липсва. Никога не си я споменавал.

— Наистина… ми липсва. Трябва вече скоро да дойде.

Изведнъж разбра какво е искала да каже Елизабет с думите, че е много трудно да се лъжат децата.

— Прекалено дълго казваш все това. Стефи и аз имаме план. Ти си поканен, за да може планът да се изпълни.

Той веднага се отпусна. Значи, това било: Джейми имаше план и словесната й атака трябваше да го накара да се почувства виновен, за да си осигури тя присъствието му.

— И какво, по-точно, трябва да очаквам този път? Да не би да искате това лято да ви изпратя в Европа? Или може би подводно гмуркане в Аруба през пролетната ваканция?

— Със Стефани ще кацнем на летище „Кенеди“ в петък сутринта. Ти ще ни посрещнеш, а после всички ще летим до Орегон за уикенда.

— Ха?

— Мама има рожден ден. Забравил си, нали?

По дяволите.

— Не, не. Разбира се, че не. Канех се да летя при нея за уикенда, но после се случи това…

— Няма нужда да завършваш изречението. Ще дойдеш с нас, татко. Ти работиш в телевизията, не си сърдечен хирург. Никой няма да умре, ако си вземеш няколко свободни дни.

Каква каша.

— Права си — каза той, но без настроение.

— Ще ни посрещнеш на летището, нали? За да можем да летим заедно до Орегон. Ние ще купим билетите, а сметката ще е по твоята чекова книжка.

— Разбира се. Защо не?

— И, татко, това е изненада. Не й казвай, окей?

Джак затвори очи и въздъхна.

— Добре, щом казваш, ще бъде изненада.

Глава 24

Предната вечер Елизабет и Антия стояха будни до късно и разговаряха. Не се осмелиха да навлизат в интимни подробности от живота си. Просто разговаряха — две жени, които се познаваха през целия си живот, а всъщност се оказа, че не знаят нищо една за друга. За изненада и на двете, откриха, че имат много общи неща.

Сутринта, след закуската от яйца на очи и препечен хляб, се разходиха по плажа и пак разговаряха. Беше великолепен пролетен ден, изобилстващ от слънчева светлина.

По-късно, докато Антия си подрямваше, Елизабет отиде до града, за да купи зеленчуци. Беше късен следобед, когато се върна у дома. Взе пощата си и подкара колата по „Стормуоч лейн“.

Първите червени и лилави отблясъци на залеза вече оцветяваха небето над океана. Паркира на покритото с чакъл място пред къщата.

Антия беше на верандата и гледаше океана. Носеше дълга и развяваща се бяла рокля и красив плетен бял пуловер. Бялата й коса беше сплетена на плитка, която падаше до средата на гърба й.

Светлината беше изумителна. Съвършена. Сияеше над къщата като сладко разтопено масло и придаваше мекота на острите ъгли и форми. Лицето на Антия също беше озарено от светлина, но по него имаше и сянка — тъжни очи, усмихната уста, сбърчено чело. Роклята й изглеждаше като обсипана с перли.

Елизабет почувства неудържимо вдъхновение.

— Може ли да те нарисувам?

Антия притисна бледата си, обсипана с вени, длан към гърдите.

— Искаш да ме нарисуваш?

— Не обещавам, че рисунката ще е добра. Просто искам да започна отново. Но само и ако ти искаш…

— Мога да седна на онзи пън до скалата.

Елизабет се обърна. Наистина имаше удобен пън в другия край на двора. Залязващото слънце го обсипваше със сребристи лъчи. Зад него, златистият океан се простираше до хоризонта. Беше идеалното място, което и тя би избрала, макар, може би, да се нуждаеше от цял час, за да реши. А Антия го беше избрала за пет секунди.

Тя погледна Антия.

— Ти художничка ли си?

Антия се засмя.

— Не, но чета книги. Сега чета „Момичето с перлената обеца“ — онази, за която всички говорят.

— Остани тук. Ще се върна веднага.

Елизабет се втурна в къщата, постави цяло пиле с няколко картофа и моркова във фурната, разчисти зеленчуците и приготви материалите за рисуване. Излезе отново навън за по-малко от петнайсет минути. Разпъна триножника и приготви боите, после се обърна към Антия.

Мащехата й беше застанала права до пъна, вместо да седне. Беше с гръб към Елизабет. Ръцете й бяха кръстосани — тази поза, която Елизабет познаваше прекалено добре и която беше характерна за жените, които сякаш искат да се предпазят от целия свят.

Небето беше просто вълшебно по здрач. Розово, пурпурно, златисто и оранжево се редяха на пластове над сребристите вълни на океана. В далечината се виждаха все още голите дървета, които, на този фон, изглеждаха почти черни.

Антия като че ли изчезваше пред очите на Елизабет, като че ли цветовете на небето извличаха силата си от нея. Тя ставаше все по-бледа и по-бледа, косата и дрехата й изглеждаха почти прозрачни.

— Не мърдай!

Елизабет се остави на чистия инстинкт. Никога не беше правила движения с такава скорост, с такава целенасоченост. Смесваше цветовете, очертаваше контурите, отчаяно се опитваше да улови самотата и красотата на сцената, която виждаше. Пласт след пласт, цвят. И всичко се смесваше в нюанси, които бяха уникални.

Рисуваше ожесточено, отчаяно, безпаметно. Рисува дотогава, докато последните остатъци светлина се размиха във водната линия в края на света и изчезнаха.

Беше почти напълно тъмно, когато тя каза:

— Това е то, Антия. Няма да рисуваме повече тази вечер.

Тялото на Антия като че ли се разтопи и стана по-малко. Изведнъж Елизабет разбра колко много е поискала от нея.

— Съжалявам. Как можа да стоиш неподвижно толкова дълго време?

— Хареса ми. Насладих се на всяка секунда.

— Сигурно умираш от глад. Аз съм гладна. Хайде да влезем вътре.

Антия хвърли нетърпелив поглед на триножника.

— Може ли да я видя?

— Не. — Елизабет долови остротата в гласа си и веднага съжали. — Съжалявам. Искам да кажа, че още не може. По-късно, така добре ли е?

Антия махна с ръка.

— Разбира се, скъпа.

Елизабет внесе рисунката в къщата и я остави в килера да изсъхне.

— Вечерята ще е готова след малко — каза тя на Антия. — Качи се горе и вземи една гореща вана.

— Скъпа, четеш мислите ми.

Елизабет приготви масата и направи салата, после извика Антия. Когато тя не отговори, се качи горе и намери мащехата си седнала в края на леглото, притиснала до гърдите си малка възглавничка, украсена с дантела. Главата й беше наведена напред. Беше толкова неподвижна, че Елизабет се разтревожи.

— Антия?

Антия вдигна поглед. Лицето й беше бледо, скулите и хвърляха тъмни сенки върху бузите. В очите й имаше сълзи. Елизабет седна в края на леглото.

— Добре ли си?

— Предполагам.

Елизабет не знаеше какво да каже. Мъката беше такова нещо — докато намираш света за прекрасен, можеш да се разплачеш от вида на малка синя възглавничка.

Антия погали възглавничката с длан.

— Татко ти непрекъснато ме караше да се занимавам с бродерия, но аз така и не успях да постигна нещо задоволително. Какви женствени неща.

Елизабет сведе поглед към възглавничката. Беше един от малкото спомени, които имаше от майка си. Винаги се беше опитвала да си представи майка си в люлеещ се стол да работи с всичките тези красиви копринени конци, но онова, което успяваше да извика в съзнанието си, беше черно-бял образ на млада жена с поглед, прикован в обектива на фотоапарата.

— Майка ти е направила тази възглавничка — каза Антия. — Мога да позная по изящните бодове. Когато дойдеше в салона за красота, бродираше, докато чакаше реда си.

— Понякога се опитвам да си я представя.

Антия остави възглавничката и се изправи, постави длани върху раменете на Елизабет и я заведе пред огледалото, което висеше над бюрото.

Елизабет втренчи поглед в подпухналото си лице. Косата й беше пълна бъркотия, а лицето й изглеждаше ужасно бледо без грим.

— Когато видях майка ти за първи път, помислих, че е най-красивата жена на света. Тя и Едуард изглеждаха като двойка филмови звезди заедно. — Антия отметна косата на Елизабет назад, за да открие лицето й. — Ти си нейно копие.

Като момиче, Елизабет прекарваше дълги часове в разглеждане на семейните снимки, за да търси такива на майка си. Онези, които намери, не бяха много.

Години наред беше търсила на погрешно място и никой не й го беше казал. За да види майка си, й беше необходимо само огледало. Сега, докато гледаше в собствените си зелени очи, виждаше намек за жената, която цял живот й беше липсвала.

— Благодаря ти, Антия — каза тя с треперещ глас.

— Няма защо, скъпа.

Джак почти не спа онази нощ. По някое време стана и отиде в банята да вземе душ. За нещастие, топлата вода не можеше да отмие съжалението му. Отново беше спал със Сали.

Искаше да може да повярва, че това няма значение, защото той и Бърди са разделени. Но знаеше, че не е така. Раздялата не беше разрешение, което можеш да размахваш под носа на всички. Тя беше период на спокойствие и размисъл, оазис по пътя на дългия брак. Ако разбереше, че Бърди му е изневерила, щеше да убие мъжа.

Тя му беше простила веднъж, но това беше преди много години, когато и двамата бяха различни. По онова време, тя беше готова да жертва голяма част от себе си за семейството. Макар че я беше наранил, тя беше готова отново да повярва в него. В тях.

Но онези дни бяха отминали. Новата Бърди беше жена, която той не можеше да предвиди. Ако научеше за тази му грешка, можеше да поиска развод.

А може би това вече не я интересуваше. Може би се беше отдалечила от него толкова, че не се интересуваше дали той й е верен или не.

Той избърса парата от огледалото в банята и погледна неясното си изражение. След като цяла нощ беше гулял, бръчките около очите му бяха по-забележими, а кожата му имаше синкав оттенък. Беше лесно да си представи как щеше да изглежда, когато остарее и се изгърби от времето и неправилните решения. Виждаше се как върви бавно, подпрян на бастун.

Винаги беше вярвал, че Бърди ще е до него в годините на залеза, че все още ще го обича, когато няма какво да й предложи, освен треперещата си ръка и сърцето си.

Никога не му беше хрумвало — дори през последните седмици — че няма да са винаги заедно.

Сега, изведнъж, изпита страх. Ами ако семейството им се разпаднеше?

Тъкмо беше започнал да се бръсне, когато звънна телефонът. Той отиде гол в спалнята, за да вдигне слушалката.

— Ало?

— Здравей, татко! — въздъхна отвратено Джейми. — Казах ти, че все още си е вкъщи. Забравил е за нас.

По дяволите. Днес беше денят, в който щяха да летят до Орегон.

— Тъкмо излизах.

— Хората обикновено тръгват за летището, преди самолетът да се приземи — каза Джейми.

— И аз така мислех да направя.

— Все едно и също! — каза Джейми очевидно на сестра си. — След колко време ще си тук? Може би трябва да си вземем стая в хотел и да чакаме, докато ти е удобно да ни вземеш.

Той погледна часовника. Беше 8:48.

— Най-много след час. Не знам какво ще е движението. Нашият самолет излита в…

— В 11:49.

— Точно така. Ще се срещнем на изхода в десет.

Джейми въздъхна.

— Ние ще сме там, татко.

— Съжалявам — каза той. — Наистина.

— Знаем. Ще се видим след малко.

Джак остави слушалката, взе два аспирина и започна бързо да се облича.

Ами ако Бърди се досетеше, че й изневерява, само като го погледне?

По дяволите. Не можеше да мисли за двете си провинения едновременно. Засега трябваше да се справи с факта, че беше забравил да посрещне децата си на летището.

След десет минути вече беше излязъл, взел такси и пътуваше към „Кенеди“. Това му даде достатъчно време да реши какво друго ще каже, освен: „Съжалявам“.

Може би Стефани щеше да му повярва, да се усмихне мило и да каже: „Всичко е наред, татко“, но не и Джейми. Очите й щяха да мятат мълнии и щеше да го пренебрегва дотогава, докогато иска.

За пореден път се нуждаеше от Бърди. Тя беше тази, която сплотяваше семейството им. Тя го напътстваше, нежно и не толкова нежно, правеше отношенията с дъщерите му лесни и гладки. Тя се грижеше той да се извинява, когато е необходимо, и да ги изслушва, когато се налага. Без нея, нямаше представа, какво да каже.

— Не е необходимо винаги да се правиш на силна, нали знаеш — каза Антия, докато седяха до кухненската маса. Бяха решили да обядват по-рано. На плота бяха оставени няколко подаръка.

— Какво искаш да кажеш?

— Пожелание за щастлив рожден ден и няколко подаръка от мащехата ти не е кой знае какво. Признай, че семейството ти липсва. Поглеждаш към телефона през петнайсет минути.

— Добре съм. Чувствам се прекрасно. Ти ми обеща да ме научиш да играя крибидж довечера. И това е нещо, което очаквам с нетърпение.

Антия изгледа Елизабет.

— Какво правиш обикновено на рождения си ден?

— Искаш да кажеш, освен това, че цяла седмица предварително предупреждавам всички, че ще имам рожден ден?

Антия кимна.

— Да видим. Обикновено освобождавам деня от каквато и да било доброволна работа и спя до късно. Когато се събудя, къщата вече е празна. Джак и момичетата винаги са оставили честитки за рождения ми ден на масата. Веднъж бяха завързали балони за столовете. Винаги Джак приготвя вечерята. Той може да приготвя само едно блюдо — пиле. Необходими са му два часа и две питиета, за да го приготви. И не бива да му говорим, докато готви. Проклина през цялото време. След вечеря прави масаж на цялото ми тяло и се любим. О, и мога да целувам и да прегръщам момичетата толкова, колкото искам. На тях не им е позволено да изразяват протест.

— Звучи чудесно.

— Беше.

— Добра си в това, знаеш ли?

— В какво?

— В отричането. Ако не те познавах, можеше да помисля, че всичко в живота ти е отлично.

— Направих избор. Исках да съм сама. — Гласът на Елизабет омекна, наранените й чувства преляха над бариерата, която беше издигнала за тях. И изведнъж тя започна да се дави в тъгата, макар само минута преди това да беше щастлива. Беше решила, че отричането на лошите неща ще й помогне, защото знаеше колко много ще я боли от това, че ще прекара рождения си ден без семейството. Никой от тях дори не се беше обадил днес.

Това я измъчваше от сутринта. Никой не се беше обадил.

Направи усилие да се усмихне.

— Сега ще отида да рисувам. Трябва да завърша още четири платна за фестивала.

Антия стана и свали салфетката си.

— Имаш ли нещо против да дойда и аз? Мога да плета докато ти рисуваш.

— Ще се радвам на компанията ти — отговори искрено Елизабет. — Ще отида да се преоблека и да взема материалите си.

На горния етаж, тя обу чифт раздърпани дънки „Левис“ и износена дънкова риза. Стигна почти до вратата, когато осъзна, че ще й трябва колан.

Върна се до бюрото и започна да рови из дрехите си. Накрая намери стар кожен колан с голяма сребърна тока. Стегна го здраво около талията си и слезе долу.

Антия й се усмихна.

— Приличаш на онези певци, които се обличат като каубои.

— Татко ми купи този колан в Оприленд, помниш ли? Не можех да го нося дълги години.

Елизабет се усмихна й взе материалите си. Само след десет минути двете с Антия слизаха по стъпалата.

— Не мога да повярвам, че всеки ден носиш материалите си по тези ужасни стъпала. Непрекъснато ми се струва, че ще изкълча глезена си и ще заровя сбръчканото си лице в пясъка.

Елизабет се засмя. Отново се чувстваше добре. Момичетата сигурно щяха да се обадят вечерта. Определено.

— Има отлив — отбеляза тя. — Можем да стоим на плажа с часове.

Антия вдигна торбичката с преждата, която беше пуснала долу от най-горното стъпало. Опъна одеялото си на пясъка и започна да плете. Бялата прежда стоеше в скута й и приличаше на птиче гнездо, свито от ангорска прежда.

Елизабет разпъна триножника си, забоде хартията и се огледа за обект, който да нарисува. Лесно беше да се намерят такива, но й беше трудно да реши кой точно. Тренираното й око видя дузина възможности — маяка в далечината, самотен на фона на морето и небето; черната монолитна скала, която се издигаше от океана и в която вълните се разбиваха на бяла пяна; кормораните, които кръжаха на границата между водата и сушата.

Тя се спря на самия океан, защото щеше да рисува с водни бои. Трябваше да завърши четири рисунки за фестивала и нямаше начин да спази срока, ако рисува с маслени бои.

Щастлива от взетото решение, започна работа.

Не беше толкова лесно, колкото помнеше. Започва и спира три пъти, защото не можеше да намери точното съчетание на цветовете. Всичко беше така дяволски мокро и цветовете непрекъснато се преливаха един в друг. Не можеше да контролира процеса на рисуване.

— По дяволите. — Тя скъса и третия лист и го захвърли на пясъка.

— Никога не е лесно да започнеш каквото и да било — каза Антия почти без да вдигне поглед. — Предполагам, че това очертава границата между хората, които мечтаят, и тези, които действат.

Елизабет въздъхна. До този момент не беше осъзнала, че отново диша тежко.

— Някога знаех как се прави това.

— В гимназията говорех испански.

Елизабет схвана смисъла. В живота уменията идваха и си отиваха. Ако искаш отново да си възвърнеш някое, понякога трябва да копаеш много надълбоко. Отиде до водата и застана там, загледана във вълните. Остави цветисто да я съблазнят, да се разкрият по свой собствен начин.

Правеше всичко неправилно. Опитваше се да наложи волята си на хартията. Беше загубила определени умения. Трябваше отново да се научи да чувства нещата. Да бъде отново дете и да се диви на чудесата.

Изпусна въздуха от дробовете си и се върна при триножника. Приготви отново всичко. И зачака.

Морският въздух галеше бузите й, изпълваше ноздрите й с мириса на горещ пясък и водорасли. Равномерното плискане на вълните се превърна в музика. Тя се залюля заедно с техния ритъм. Този път, когато вдигна четката и я потопи в боята, тя почувства старата магия.

През следващите няколко часа работи с бясна скорост, която я оставяше без дъх. Накрая направи крачка назад и огледа критично работата си.

В нюансите на светлосиния, розовия и бледолилавия цвят беше успяла да улови драматичната, наклонена крайбрежна ивица и блестящата извивка на пясъка. Далечната и издадена над океана черна монолитна скала едва се различаваше — беше тъмна сянка насред синьо-бялото небе. Няколко ивици червено и сиво оформяха една двойка, много далеч и в перспектива, която се разхождаше по пясъка. Но нещо не беше наред…

— Господи, Бърди, много е красиво!

Елизабет така се стресна, че буквално подскочи. Беше толкова погълната от работата си, че дори не беше чула приближаването на Антия.

— Струва ми се, че не съм нарисувала дърветата както трябва.

— Ъгълът не е правилен. Виждаш ли как са наклонени назад? Като че ли вятърът ги блъска от хиляди години и те най-после са се предали.

Предали.

Пред лицето на огромния натиск, те се бяха отказали от опитите си да растат изправени. Противно на онова, което Елизабет беше направила с брака си. Тя потопи четката в боята и поднови работата си.

Стори й се, че са минали само няколко минути, когато Антия каза:

— О, Господи, минава два часът. Трябва да се върнем в къщата. Побързай! — Тя натика плетката и куките обратно в чантата си и тръгна към стълбите.

Елизабет гледаше как тя се отдалечава. Антия наистина се затрудняваше и задъхваше по стъпалата. Но бързаше така, че човек би помислил, че ще има награда за победителя.

Прибра материалите си, хвана внимателно рисунката си с два пръста и забърза по стъпалата нагоре. Беше стигнала почти до върха, когато помириса дим.

— Антия? Усещаш ли това?

Чуваха се гласове, като че ли някой беше пуснал радиото прекалено високо.

Елизабет стигна най-горното стъпало, спря и се огледа. През отворените прозорци на къщата й се подаваха балони и се издигаха леко във въздуха. Входната врата изведнъж се отвори. Мардж, Антия и Мегън — Мегън! — се скупчиха на верандата и запяха: „Честит рожден ден!“

Елизабет почти изпусна материалите си на земята. Досега никой не й беше устройвал парти изненада.

Мегън се спусна към нея с протегнати ръце. Прегърна я здраво и прошепна:

— Не мислеше, че ще пропусна рождения ти ден, нали? Честит рожден ден!

Елизабет не можеше да си спомни кога за последен път се е чувствала толкова специална. Винаги тя беше тази, която организираше нечий рожден ден, приготвяше храната и купуваше подаръците. Дори на собствения си рожден ден, тя съставяше подробен списък за подаръците и приготвяше собствената си торта.

Видя Антия, застанала до съвсем новата, яркочервена скара — барбекю. Мардж взе още мократа рисунка от ръцете й.

— О, Мърди, много е красива! За мен ли е?

Комплиментът я стопли.

— Разбира се.

След като Мардж се отдалечи, Мегън отиде почти плътно до нея.

— Атия планира всичко това, нали знаеш. И дори ми изпрати самолетен билет. — Тя се усмихна. — Като че ли не можех да си го позволя. — Изведнъж стана по-сериозна. — Не съм очаквала това от нея. Нали знаеш всички истории за Антия, една от племето на хуните.

Елизабет трепна. Беше измислила този прякор в осми клас в час по история. Тогава той прилягаше на Антия. Но през последните няколко дни този прякор я преследваше и я караше да се срамува.

— Тя не е такава, каквато съм мислила — каза Елизабет. — Ще се върна веднага.

Тя прекоси двора.

Антия беше облякла извънредно сложно плетена лилава жилетка над ленената си рокля. Косата й беше прибрана назад в дебел бял кок. Тя се беше навела и бързо вадеше омарите от кофата и ги поставяше на грила. Когато видя, че Елизабет се приближава, се изправи.

— Изненада!

— Всичко това е твое дело — каза Елизабет.

— Не е голяма работа — усмихна се Антия. — Мегън и Мардж са от онези приятелки, които биха изоставили всичко заради едно парти. Освен това, винаги съм искала да ти направя парти изненада.

Елизабет знаеше колко много и колко често е наранявала мащехата си през годините и все пак тя й беше организирала тази приятна изненада. Същото би направила Елизабет за дъщерите си.

— Благодаря ти — каза тя. Знаеше, че не е достатъчно.

Антия нежно отстрани косата й от очите.

— Винаги съм готова да направя нещо за теб, Бърди.

Елизабет хвана ръката на мащехата си и я стисна.

— Искам да започнем всичко отначало.

Очите на Антия станаха кръгли.

— О, Боже…

Мегън отиде при тях. Прегърна Елизабет и удари бедрото си в нейното. В другата си ръка държеше бяла пластмасова кана.

— Интересува ли ви какво има в каната? Може ли да ви предложа по една „Маргарита“? Не се тревожи, Антия, ако се налага, мога да те направя и девственица.

Антия се разсмя и изтри очите си.

— Скъпа, не можеш да направиш нищо, за да стана отново девица, но със сигурност ще изпия една „Маргарита“.

След това партито набра скорост. Мардж изнесе портативната стереоуредба на верандата и постави тонколоните с лице към двора. Мегън пусна музика, която Елизабет дотогава не беше чувала — дрезгава, забавна.

Приготвиха омари и миди, препечени филийки с масло и вино. Половин сьомга, накисната в сос с лук и лимон, подправки и масло, се готвеше на другия край на барбекюто. А раците се изстудяваха в кофа с лед.

Елизабет и Мегън изнесоха кухненската маса на двора. Само след минути тя беше затрупана с храна — купа салата, друга купа с макарони, варена царевица и домашно приготвен хляб с чесън.

Елизабет не можеше да си спомни откога не се е забавлявала така. Всички говореха, танцуваха и се смееха. Чувстваше се така, все едно отново е на двайсет години, дори по-добре.

Докато се приготвяше сьомгата, Мардж пусна песента „Ние сме семейство“ на Систър Следж. Музиката свиреше толкова високо, че можеше да ги заболят ушите.

Елизабет, с усмивка на уста, започна да подрежда сребърните прибори. Тъкмо беше сложила чашите, когато чу кола да приближава по алеята.

Джак зави в „Стормуоч Лейн“.

— Този път е все така ужасен.

Дочу фалшивите нотки в гласа си. Искаше да се овладее, но не можеше. Не беше достатъчно, че са толкова близо до Бърди. Не. Момичетата бяха избрали този ден, за да мълчат намусено. По време на полета през цялата страна Джейми едва му беше проговорила.

А всъщност и двете му дъщери говореха много. Толкова, че разговорите помежду им и с другите се превръщаха в словесна война. Но днес разговаряха само една с друга. Плахите и очевидно глупави забележки на Джак минаваха незабелязани или поне без коментар.

Сигурно му бяха много ядосани, че е забравил да ги посрещне на летището. Можеше да ги разбере. Онова, което го безпокоеше, беше чувството, че има нещо повече от това. Чувството, че това е… нормално, само че той не е осъзнавал истината за техните взаимоотношения досега.

Когато семейството им беше заедно — по време на хранене, по празниците и през ваканциите — Бърди винаги беше там и му помагаше да разговаря с тях.

Хей, Джак, каза ли на Джейми за…

Стефани, татко ти знае ли…

Джак винаги се беше интересувал от живота на дъщерите си, макар и не от всяка дребна подробност. Искаше да знае в какво вярват и какви искат да бъдат, когато пораснат, в какви жени ще се превърнат. Никога обаче не се беше интересувал от дребните неща във всекидневния им живот. Тази територия беше запазена за Елизабет. Точно тези дребни всекидневни неща обаче запълваха разговорите им.

Сега, без Елизабет, между Джак и неговите момичета имаше голямо разстояние. Той не помнеше достатъчно подробности от обикновения им живот, за да разговаря за тях, и се страхуваше, че ще каже нещо погрешно, с което ще издаде невежеството си. А те ще го сметнат за пълна липса на интерес. Днешният ден не беше подходящ да направи още някой гаф — да сбърка имената на гаджетата им и да покаже, че не знае, ако са ги сменили още преди година. Такава грешка би накарала Джейми да извърти очи нагоре и да каже: „Господи, татко! Да ти подскажа ли малко?“

Днес не се чувстваше достатъчно силен да понесе, така да се каже, плесница от дъщеря си, още тийнейджърка. Не и днес. И така, той се придържаше към безопасни теми.

— Извадихме късмет. Денят е много красив.

— Да — каза Джейми от задната седалка. — Не мога да повярвам, че не вали.

Гледката наистина спираше дъха. През двете години, в които Джак беше живял тук, беше забелязвал само непрестанния дъжд и сивото небе. Единственото, което го интересуваше, беше как да се измъкне оттук, но сега той видя великолепието на крайбрежната ивица. Накъсан от издатините на скалите, разнообразен от разпръснатите живи и мъртви дървета, безкрайният сив плаж не изглеждаше толкова безинтересен. Днешната слънчева светлина придаваше на морето сребрист блясък.

Нищо чудно, че Елизабет обичаше това място. Гледката беше зрелищна и дива. Как така преди не забелязваше тази красота?!

Взе последния завой на пътя и намали скоростта. От едната страна на алеята бяха паркирани няколко коли. Като слезе, чу музиката. Беше някаква стара диско песен, може би Глория Гейнър.

— Хайде, вземете нещата и да отидем в къщата.

— Каза го така, сякаш се намираме в подножието на връх Рейнър, татко.

Джейми, разбира се. Той почти не я слушаше. Сърцето му биеше тежко като парен чук и заплашваше да изхвръкне от гърдите.

Трябваше да се обади. Да я предупреди.

Момичетата можеха да бъдат изненада, но той трябваше да й каже за идването си.

Момичетата тръгнаха пред него. Джак ги последва, но не можеше да върви толкова бързо като тях.

Когато стигнаха двора, първото, което той забеляза, бяха жените. Бяха се скупчили около масата. Едва беше отбелязал факта, че Антия и Мегън са тук, когато Елизабет се обърна.

Момичетата затичаха към нея и запищяха.

Джак не можеше да се помръдне. Изведнъж разбра какво е да се върнеш от война и да видиш лицето на жената, била твоята първа любов. Болеше го само като я гледаше. Чувстваше се като изхвърлен навън, да наблюдава живота, който някога беше и негов. От мисълта, какво беше правил снощи със Сали, му прилоша. Наистина изпита физическа болка.

Забеляза, че сега Елизабет е по-руса и по-слаба. На едната й буза имаше ивица жълта боя и тази малка подробност му припомни първата им среща.

— Татко, ела тук! — извика Стефани и му махна с ръка. Елизабет вдигна глава и го видя. Той тръгна към нея, после я взе непохватно в прегръдките си.

— Честит рожден ден, Бърди.

— Здравей, Джак — каза тя. — Радвам се да те видя. Имаше нещо в начина, по който тя произнесе името му, някаква мекота, от която го заболя. Тя се отдръпна, но на него му беше трудно да я пусне.

Партито продължи до късно през нощта. Когато се стъмни, Мардж измъкна цяла торба фойерверки. Всички слязоха долу до брега, за да ги изстрелят в небето.

Елизабет стоеше встрани от тях. Гледаше дъщерите и приятелките си, червените и златни падащи искри.

Джак също стоеше съвсем сам. Всъщност стоеше встрани през целия ден. О, от време на време се смесваше с тях и разговаряше приятелски, но пак пазеше известно разстояние. Тъкмо се канеше да отиде при него, когато Стефани застана до нея.

— Не си запалила нито един фойерверк. А това е твоят ден.

Елизабет се засмя.

— Честно, скъпа, никога в живота си не съм правила това. — Баща й се беше погрижил отрано да предизвика такъв страх у нея. „Момичетата не играят с фойерверки, казваше й той всяка година на Четвърти юли. Ще запалиш пръстите си. Остави това на момчетата“.

Стефани започна да бърка из торбата. Извади малко нещо на черти във формата на ракета.

— Просто го зарови в пясъка и го запали, после отстъпи назад.

Елизабет направи каквото й казаха, после отстъпи назад толкова бързо, че настъпи някакво парче дърво, изхвърлено от морето, и падна. Цилиндърът се изстреля в тъмното небе и избухна. Надолу се посипаха бели искри. Беше много красиво, макар и малко опасно.

— Това е краят на шоуто, деца — каза Мардж, когато и последните искри избледняха.

След няколко минути почистиха плажа и изкачиха стъпалата. Една по една, жените се качиха в колите си и потеглиха, включително Антия и Мегън, които решиха да прекарат нощта в малкото хотелче до Екоу Бийч. Елизабет ги прегърна за довиждане и ги гледа как потеглят. И накрая остана в тъмния двор само със семейството си.

— Изтощена съм — каза Стефани. — Сега сме по времето на Източното крайбрежие, не забравяйте.

Тя прегърна Елизабет през раменете. Четиримата влязоха заедно в къщата. Тя заведе момичетата в спалнята за гости. Там още миришеше на Антия — на пудра с талк и торбички с лавандула. Джейми се отпусна на леглото. Стефани легна до нея.

— Партито означаваше много за мен — каза Елизабет. — Благодаря.

— Много ни липсваше — каза простичко Джейми и изрита обувките от краката си. Събу дънките си и се пъхна под завивките.

Стефани излезе в коридора. Върна се, облечена в раздърпана фланелена нощница, лицето й беше розово и блестящо. Целуна Елизабет и легна в леглото при сестра си.

Елизабет още не беше готова да ги остави и да застане лице в лице с Джак.

— Искам да чуя за новото ти гадже, Джейми.

— Това е то — каза Стефани и се изкикоти. — Ако сега започне да дърдори за красивия джаз изпълнител с тооолкова хубавите очи, аз ще заспя. Лека нощ, мамо. — Тя се претърколи в своята половина.

Елизабет седна на пода и се подпря на стената.

— Разкажи ми — каза тя.

Джейми отметна завивките и седна на пода до нея.

— Ти как разбра, че татко е единственият?

Елизабет наклони глава назад. Втренчи поглед в белия таван, където рядко използваният вентилатор събираше прах.

— Първата целувка ми каза всичко.

Спомни си какво означава да ти се замае главата, да изгубиш контрол. Беше готова да изостави всичко, за да е с него. В известен смисъл, наистина беше изоставила много неща.

— Когато татко ти ме целуна първия път, се разплаках.

— Защо?

— Предполагам, че така става, когато се влюбваш и усещаш, че нямаш здрава почва под краката си. Любовта е опасна територия.

Джейми положи глава на рамото на Елизабет.

— Мисля, че съм влюбена в Майкъл. И това ме плаши.

— Това означава, че растеш, детето ми.

— Мисля, че се страхувам заради дядо. Не знаех, че в едната минута можеш да пиеш пунш с яйце и да отваряш подаръци, а в следващата — да си в грозната болнична стая.

Елизабет прегърна Джейми и я притисна към себе си. Дълго време не каза нищо, просто милваше дъщеря си по косата, както често правеше.

— Дядо ти не би искал да се страхуваш. Никога не е искал това.

— И аз това си повтарям през цялото време. Но сега у мен има празнота.

— Знам, скъпа. Но ще стане по-лесно. Обещавам. Той винаги ще ти липсва, но след известно време болката ще стане по-слаба, няма да е все като отворена рана.

— Той искаше да плувам на олимпиада. Само за това говореше онази Коледа. А аз не можах да изляза първа на състезанието на университетите.

— Пет пари не даваше за олимпийските игри. Интересуваше се само от теб, птиченцето ми. Искаше да си щастлива. Щеше да го нараниш много, ако си беше помислил, че се отказваш от плуването заради него.

Джейми я погледна.

— Мога ли да поверя една тайна?

— Винаги.

— Аз всъщност не искам да се откажа от плуването. Просто исках да получа малко повече внимание от татко. Сега го имам.

— Точно сега той е много напрегнат. Бъди търпелива с него. Наистина е голяма работа мечтата ти да се сбъдне, когато си в зряла възраст.

— Знам. Но само искам нещата да са по-лесни.

— Предполага се, че животът трябва да е лесен, Джейми. Кой ще е наранен, ако ти откриеш, че не можеш да преплуваш триста метра по-бързо от Хана Турнилай? По-важното е, че си опитала.

— Значи пак ще се гордееш с мен, ако остана в отбора, но не спечеля нито едно състезание?

— Търсиш си комплименти.

— Ами ако някой ден отпадна?

— Близо ли си до отпадането?

Джейми се усмихна щастливо.

— Всъщност не. Майкъл ми помогна. Просто исках да проверя докъде се простира добрата ви воля.

Настроенията на Джейми бяха като времето по крайбрежието — ако не ти харесва, изчакай все пак десет секунди.

— Ти си добро дете, Джейми. Хайде, лягай си.

Джейми я целуна по бузата, после легна в леглото и се сгуши в сестра си.

— Лека нощ, мамо. Обичам те.

— Аз също те обичам.

Елизабет се изправи и загаси осветлението, после слезе долу.

Джак беше запалил огън, който сега пукаше силно, а златните пламъци се издигаха високо и хвърляха отблясъци върху килима. Той изглеждаше невероятно смутен — като възрастен мъж, който не знае как да се държи на парти с чай.

Тя седна на дивана, не прекалено близо до него, но не и далеч. Дълго време никой от двамата не проговори. Накрая тя каза:

— Преди се налагаше непрекъснато да ви напомням за рождения си ден.

— Знаем. — Той се засмя и като че ли се отпусна. Като че ли се беше страхувал какво ще каже тя.

— Винаги се страхувах, че ще забравиш, а знаех как ще се почувствам, ако това стане. Защо съм решила, и кога, че нямам значение за теб?

Той се обърна с лице към нея. В очите му имаше тъга, която преди тя не беше забелязвала често.

— Защото щях да забравя. Не всяка година, дори не повечето години, но все някога щеше да се случи. Не защото не се интересувам от теб, но защото не се налагаше да мисля за това. Ти винаги беше загрижена вместо мен. Ти беше моят гръбнак, ти ме държеше изправен. — Той въздъхна. — И аз приех това за даденост.

Елизабет знаеше, че той не би помислил това — а още по малко би го изрекъл на глас — преди няколко месеца.

— Мисля, че напоследък и двамата научаваме интересни неща за себе си.

— Аз не съм бащата, за който се мислех. Той като че се изненада от това признание, като че ли не беше имал намерение да го изрече на глас. — Без теб, аз и момичетата няма за какво да разговаряме. Те ме мислят за идиот.

Тази уязвимост беше съвсем нова за Джак. Тя го променяше. Променяше и равновесието между двамата. Тя се чувстваше, все едно са двама приятели, които разговарят за децата си.

— Те са на двайсет и деветнайсет, Джак. И мислят, че всеки, който помни Кенеди, трябва да е в старчески дом. Аз се отнасях с Антия по същия начин.

— Джейми извива очи нагоре и когато ти говориш.

— Разбира се. Обикновено, секунда преди да каже: „Мамо, слез на земята“. А Стефани ме гледа с онзи поглед на сърна и мълчи, докато получи своето. Упражняват се в това, откакто станаха шести клас.

— И как се справяш с това?

— Когато имам добър ден, не им обръщам внимание. Когато денят е лош, чувствата ми са наранени. За щастие, има повече добри, отколкото лоши дни. — Тя видя, че той смръщи вежди, и запита: — Какво има, Джак?

Минаха минути, преди той да отговори.

— Ще трябва да им кажем, нали?

Тя почти го докосна, но нещо й попречи. Страхът може би. Ако го докоснеше сега, когато в сърцето й имаше нежност, всичко можеше да започне отначало, а тя не беше готова за това. Не беше завършила собственото си пътуване.

— Да.

— Те ще обвинят мен, нали знаеш.

— Ще им кажа, че изборът е мой.

— За тях това няма да има значение.

— Те са вече пораснали, Джак. Ще разберат. И няма да споменаваме за развод, просто за раздяла.

Той се усмихна, но беше мрачен и унил.

— Можем да го наричаме, както желаем. По дяволите, можем да го наречем дори ваканция, но те не са глупави. Аз ще ги изгубя.

Внезапно, тя също изпита страх.

— Може би не се налага да им кажем. Може би няма да забележат, че нещо не е наред между нас.

— Бърди — каза той и й се усмихна тъжно, — моята мечтателка.

Тя не беше много сигурна защо, но й се прииска да заплаче.

— Не сме взели решение за бъдещето, Джак. Просто си почиваме един от друг. Това е всичко. За нас все още има шанс — каза тя ожесточено.

Той я докосна нежно по лицето — сякаш беше направена от стъкло, което можеше всеки момент да се счупи.

— Иска ми се да го вярвам.

— На мен — също.

Глава 25

Беше късен съботен следобед, когато се наложи да изяснят отношенията си. Джейми седеше на пода до камината с кръстосани крака. Малката й заострена брадичка беше вдигната високо, а на лицето й беше изписано онова упорито изражение, като на булдог, което Джак знаеше добре, означаваше проблеми.

— Окей, вие двамата, хайде, изплюйте камъчето.

Стефани, седнала в люлеещия се стол в ъгъла на стаята, видимо пребледня.

— Искате да поставя въпроса по друг начин? — каза Джейми, като повиши глас. — Аз и Стеф не сме идиоти. Знаем, че нещо става между вас двамата.

— Не ме замесвай — каза Стефани.

Елизабет, която седеше на дивана, подви крака под себе си. Не отговори.

Очевидно оставяше това на Джак. Това винаги беше техен модел на поведение. Елизабет решаваше какво могат и какво не могат да правят момичетата, а Джак беше лошият татко, който им се караше, когато Елизабет не беше доволна от оценките им в училище или от нещо друго.

— И така? — запита Джейми отново.

Момичетата погледнаха Джак. Знаеха: всички лоши новини идват от татко.

Той погледна любимите си дъщери. Изражението на Джейми беше напрегнато и показваше, че е готова веднага да изпадне в нервна криза. Очите й бяха много тъжни. А Стефани не вдигаше поглед от ръцете си, свити покорно в скута й. Изглеждаше като войник, прикован до стената, очакващ разстрела.

От мисълта да им каже, да изрече на глас отровните думи, му прилоша. Присви го стомахът. Те винаги щяха да помнят, че неговият глас и неговите думи са помогнали за разпадането на семейството им.

Не можеше да го направи.

Беше така погълнат от мислите си, че не забеляза кога Елизабет е станала и се е отдалечила от дивана. Тя стоеше зад него. Стисна го леко за рамото. В докосването й имаше нежност, от която болеше повече, отколкото от удар.

— Знам, усетили сте, че нещо в нашите отношения не е нормално, не е както преди — каза тя. Гласът й беше изненадващо спокоен.

Той не можеше да повярва, че тя ще го направи. Бърди. Жената, която избягваше конфликтите и не можеше да вземе решение дори от това да зависеше животът й… Жената, която би застанала пред влака, за да спаси семейството си.

— Това е много слабо казано — каза Джейми упорита, както винаги. — Знаем, че снощи татко спа на дивана.

— Хората, които се обичат, понякога имат спорове и недоразумения, Джейми. — Стефани вдигна поглед. — Така е, нали?

Елизабет стисна по-здраво раменете на Джак. Той искаше да постави длани върху нейните, но беше като парализиран. Едва дишаше.

— Това е малко повече от недоразумение — каза Елизабет спокойно. — Истината е, че татко ви и аз се разделихме за известно време.

Стефани отвори широко уста. Руменината от бузите й изчезна. Ако беше възможно, пребледня още повече.

— О, мили Боже!

— Знам, че ви е трудно да го приемете — побърза да каже Елизабет. — Трябва всички да работим, за да преодолеем този момент. Ако успеем, всичко ще е наред. Но независимо какво ще се случи, ние винаги ще сме семейство.

— О, направо чудесно! Винаги ще сме семейство. Какви глупости! — Джейми скочи на крака. Дишаше тежко. Джак виждаше, че всеки момент ще избухне в сълзи. — Същото е, когато момче те моли да останете просто приятели. Това означава, че вече си има друго момиче.

Елизабет стисна раменете на Джак толкова силно, че той изпита болка.

— Скъпа, остави ни да обясним.

— Няма начин. Чух повече от достатъчно.

— Изслушай ни, моля те. Аз и баща ви бяхме толкова млади, когато се оженихме — каза Елизабет.

Стефани вдигна рязко глава.

— И това е достатъчна причина? Че сте се оженили прекалено млади? Мислех… Искам да кажа, че вие винаги… О, по дяволите! — Тя избухна в сълзи.

Сърцето на Джак се късаше. Никога нищо в живота не му беше причинявало такава болка. Нищо. Никога.

— Скъпа…

Не знаеше какво да каже. Погледна безпомощно Бърди. Тя сведе поглед към него. Устните й трепереха. Красивото й лице се сгърчи. Джак, без да помисли, я дръпна надолу и я взе в прегръдките си.

— Ще преминем през всичко това — прошепна той с устни до мократа й буза.

Никога не я беше обичал повече, отколкото в този миг. Тя беше по-силна от него в тази ситуация, а сега той виждаше колко й струва проявата на сила. Още малко, и тя щеше да се разпадне в ръцете му от болка и мъка.

Погледна дъщерите си и разбра, че никога няма да забрави този момент. Тази беше цената за всички неправилни избори, които някога беше правил. А най-лошото от всичко беше, че не беше обичал Бърди достатъчно, за да се бори за брака им.

— Трудно е за всички нас — каза той. Думите излязоха бавно от устата му — беше като слепец, който опипва пътя си в тъмното. — Ние ви обичаме. — Погледна Бърди и направи всичко възможно да не се разплаче и той. — Обичаме се и един друг. Засега знаем само това. Можете или да ни помогнете, или да се ядосате и да ни изхвърлите от живота си. Вие вече сте възрастни. Не можем повече да ви контролираме. — Гласът му почти му изневери. — Обаче имаме нужда и от двете ви. Повече, отколкото досега. Имаме нужда да сме семейство.

Това дойде много на Джейми. Гневът й избухна. Тя падна на колене и закрещя нещо, което Джак не можеше да разбере. Елизабет коленичи на пода до нея.

— Моето момиче! — прошепна тя.

Джейми и Стефани се хвърлиха в прегръдките й. Трите се прегърнаха и заплакаха. Джак ги загледа с копнеж. Искаше да отиде при тях, поне веднъж да бъде част от техния затворен кръг, но не можеше да помръдне. Те винаги първо бяха трио, после — семейство.

Първа Джейми вдигна поглед към него. Джейми, неговата войнствена принцеса, чието лице сега беше изкривено от болка.

— Татенце! — каза тя и протегна ръце към него.

Не го беше наричала така мило от години. Елизабет потърси ръката му. Намери я и я стисна здраво.

Той коленичи на пода до дивана и ги прегърна.

Елизабет се чувстваше така, все едно е изкарала два боксови рунда. Седна на люлеещия се стол на верандата и се залюля напред-назад. Беше полунощ, пълната луна висеше над синия океан, а светлината й образуваше лунна пътечка по неравната му повърхност.

Последните четири часа бяха най-лошата част от живота й. Четиримата седяха заедно и ту плачеха, ту си крещяха. Джейми се люшкаше между гнева и отчаянието, Стефани упорито мълчеше и отказваше да приеме, че родителите й може да не се съберат отново.

Сега, най-после, момичетата си бяха легнали.

Чу вратата към верандата да се отваря и затваря.

Беше Джак. Отпусна се с тежка въздишка на люлеещия се стол до нея. Пружините изскърцаха под теглото му. Елизабет се загърна още по-плътно във вълненото одеяло.

— Трябваше да ги излъжем.

— Не знам как събра смелост да им кажеш — отговори той. — Когато заплакаха… По дяволите, беше ужасно.

— Вината е моя — каза тя. — Аз отказах да се преместя в Ню Йорк. Аз написах онова писмо. И аз трябваше да им кажа.

— И двамата знаем, че не е така, Бърди. И двамата сме виновни.

Тези няколко думи означаваха много за нея и имаха стойност, която далеч не беше еднозначна на звуковете, от които се състояха. Той беше поел част от вината й.

— Аз все още те обичам — каза тя и неочаквано и за самата себе си откри, че е истина. Винаги е било истина. Обърна се към него. — До тази вечер не можех да си го спомня.

Той я погледна спокойно.

— Години наред те питах какво не е наред. Но ти не ми отговори, нали?

— Ти не знаеш какво е да изчезне собственото ти „аз“, Джак. И как би могъл? Ти винаги си бил толкова уверен в себе си.

— Шегуваш ли се, Бърди? Бях звезда в лигата, а после се превърнах в никой. Никой.

— Това е различно. Говоря за вътрешния мир. А не за работата.

— Ти никога не ме разбираш — каза той. — Мъжът е това, което прави. Когато загубих футбола, загубих себе си.

— Никога не си ми го казвал.

— И как бих могъл? Срамувах се. Знаех какъв беше животът за теб като съпруга на известен футболист.

Беше прав. Тя мразеше годините, в които той играеше футбол. Колкото по-добър беше в спорта, толкова повече се отдалечаваше от семейството си. Тя не беше с него, когато той имаше нужда от нея. Вместо да бъде неговото пристанище, беше поредната спирка, която той трябваше да избягва.

— Съжалявам, Джак.

— Не казвай това. Изгубихме прекалено много години да го повтаряме.

— Не сме ги изгубили — каза тя тихо. — Справяхме се добре, Джак. Живяхме заедно двайсет и четири години. Построихме къща — дом, който беше щастливо и безопасно място за нашите деца. И създадохме две красиви и любящи млади жени. — Тя успя да се усмихне. — Не е много лошо за двойка тийнейджъри, които избягаха, за да се оженят през последния семестър в колежа. Имаше много години, в които мислех, че имаме всичко.

Той се изправи и й подаде ръка. Тя я пое и я стисна толкова здраво, че костите й изпукаха.

— Ти си нещо специално, знаеш ли?

Никога преди не й го беше казвал. Тази обикновена похвала означаваше за нея повече, отколкото смяташе за възможно.

— Ти също.

— Добре. Лека нощ, Бърди.

— Лека нощ.

Тя отиде сама в спалнята си.

Джак паркира в подземния паркинг на летището. Изключи двигателя на взетата под наем кола и тишината го налегна, неприятна.

Джейми и Стефани седяха на задната седалка, сгушени една в друга. Този път мълчаха, никаква врява.

Той погледна в огледалото за обратно виждане.

— По-добре да тръгваме. Не искате да пропуснете полета си, нали?

— Разбира се, че не искаме — каза Джейми и постави ръка върху дръжката на вратата. — Искаме да се махнем от този щат възможно най-бързо.

Стефани й хвърли поглед, изпълнен със съчувствие, после я последва вън от колата. Не изчакаха Джак. Тръгнаха по-бързо от обикновено към терминала — всъщност почти тичаха. Минаха през безкрайните проверки, без нито една от тях да се обърне да го погледне.

Джак ги последва с въздишка.

На изхода бяха принудени да спрат. Най-после, Джейми се обърна към него. Само за секунда, погледите им се срещнаха и волята му се стопи. В сините й очи той видя болка, която му причини силна мъка. Тя беше наранена дълбоко…

Той и Бърди бяха й причинили тази мъка. Чувствата стегнаха сърцето му — комбинация от вина, срам и съжаление. И преди всичко — съжаление.

— Джейми — каза той и направи крачка към нея с протегнати ръце.

— Точно сега не искаш да ме докоснеш — каза тя високо и направи крачка назад.

Той знаеше каква е истината на нараненото сърце и знаеше, че това не е празна поетична метафора. Болката беше такава, все едно плътта се отделя от костите. Болеше повече, отколкото счупено коляно.

— Съжалявам, Джейми. Ние съжаляваме.

Лицето на Джейми се сгърчи. Краката като че ли не я държаха.

— Ухапи ме. — Тя се обърна и се отдалечи от него. Дори когато стигна до вратите на самолета и спря, не се обърна.

— Познаваш Джейми — каза Стефани. — Когато се страхува, демонстрира гняв.

Джак искаше да каже: „Аз също се страхувам“, но не знаеше как да бъде честен с дъщерите си. Неговата работа беше да бъде силата в семейството.

— Предполагам, че всички се страхуваме.

Стефани правеше всичко възможно да не се разплаче. Беше ужасно един баща да види такова страдание у детето си. Неговата Стефани, винаги толкова силна, сега беше сломена.

— Това е, като да откриеш някой ден, че си шизофреник. Изведнъж всичко, в което си вярвал, се подлага на съмнение. Не знам как да живея в света, в който нашето семейство не съществува.

— Продължавай да вярваш във всички нас, Стеф. Някой ден ще разбереш. Майка ти и аз сме заедно още откакто бяхме на вашата възраст. А това е много време. Нещата между хората… се трупат. Но ние дори не сме разговаряли за развод.

Стефани го изгледа с надежда — поглед, който беше сърцераздирателен.

— Ние мислехме, че лъжете за това.

— Не. Просто искаме малко пространство за себе си. И това е всичко засега.

— О!

По високоговорителя обявиха полет 967.

Джак погледна над главите на хората към Джейми. Тя беше с гръб към него. Дори от това разстояние се виждаше колко е скована.

Бедната Джейми. Винаги се страхуваше да не се огъне, да не се покаже слаба. Може и да се разкъсваше вътрешно, но нямаше да го покаже.

— Грижи се за сестра си. Тя се държи смело… — Не можеше да продължи. Спомни си деня, в който Джейми беше счупила ръката си. Беше запазила стоическо мълчание по целия път до лекаря. Едва по-късно, през нощта, в стаята си, прегърнала любимата си плюшена играчка, тя беше заплакала. Беше се сгушила в прегръдките му и прошепнала: „Боли, татенце!“ Тогава не можеше да направи нищо, освен да я погали по косата и да й разкаже приказка за лека нощ.

— Тя наистина е много ядосана на мама и на теб. Видя ли я в къщата? Дори не позволи на мама да ни изпрати до летището. Никога не съм я виждала толкова бясна.

— Чудя се докога може да избягва да разговаря с нас.

— Джейми? Колко време ще трябва на полярните шапки да се разтопят?

— Грижи се за нея. И за себе си. Обичам те, Стефи.

Стефани вдигна поглед към него.

— Бъди честен с нас, татко, окей? Ако е време да престанем да се надяваме, кажи ни.

— Обещавам. — По израза на лицето й разбра, че не е казал каквото трябва. Разбира се. В миналото неговите обещания не означаваха много. Още нещо, което трябваше да промени в бъдеще.

Отново обявиха полета.

— Хайде, Стефани! — извика Джейми и махна на сестра си.

— Довиждане, татко.

Стефани преметна чантата си през рамо и отиде при Джейми. И двете се качиха на борда на самолета, без да погледнат назад.

Джак отиде до прозореца и втренчи поглед навън. Размитото му отражение го гледаше обратно. Зад него, самолетът се отдели от пистата. Джак бавно тръгна към изхода за своя полет.

Хубавото време, което обещаваше пролет, трая до края на март. После дъждовете започнаха отново, все така противни и настоятелни. Всеки ден Елизабет обличаше шлифера си, обуваше ботушите си и отиваше да вземе пощата. Надеждите й бяха големи. Но винаги се връщаше с празни ръце. Стефани й беше писала два пъти през изминалите седмици. Къси, многозначителни писма, всяко едно, от които съдържаше изгарящи, трудни въпроси.

Кой кого престана да обича?

Лъгали ли сте ни през всичките тези години?

Искаш ли развод?

Въпросите бяха детски израз на желанието за сигурност в несигурни времена. Елизабет знаеше, че отговорите, с които разполага, са твърде неясни и няма да помогнат. И как би могло да е другояче? Някои неща бяха просто замъглени от неяснотата на много изгубени години.

Джейми въобще не беше писала. Нито се обади в резултат на многобройните й съобщения, които Елизабет оставяше на телефонния й секретар.

Преди Елизабет беше много близка с дъщерите си. Тази нова за нея отдалеченост, както и техният гняв и болка, бяха почти непоносими. Старата Бърди щеше да се сгърчи под тежестта на това бреме, но новата и по-силна жена се справяше. Понякога всяка жена трябва да защити нуждите си, да се противопостави — дори на собствените си деца. Сега беше един от тези моменти. И все пак мълчанието им гризеше душата й и й пречеше да спи добре.

— Щеше да е по-добре да ги излъжем… Или да се върна при Джак — каза Елизабет на Антия поне за стотен път от партито за рождения й ден насам. — Можех да се преместя в Ню Йорк и да започна да водя стария си начин на живот. Всички щяха да са по-щастливи. — Тя отстъпи крачка назад от рисунката си, смръщи вежди и добави малко пурпурен цвят към залеза. Беше рисунката, която беше започнала в първата вечер след пристигането на Антия. Беше завършила четири платна за фестивала, но дъждовете напоследък я задържаха вътре в къщата. И тя беше посветила повече от времето и вниманието си на фигурата на жената.

Седнала до кухненската маса, Антия плетеше. Тя почти не вдигна поглед.

— Не мисля, че всички щяха да са по-щастливи.

— Всички, освен мен — каза Елизабет и отново отстъпи назад от рисунката си. Беше прекрасна. Може би най-добрата й работа. — Окей. Това е. Свърших.

— Може ли най-после да я видя?

Елизабет кимна, станала изведнъж нервна. Беше едно да си щастлива, защото можеш да изявиш художествената си страна, съвсем друго — да покажеш произведението си на някого. Отстъпи встрани и позволи на мащехата си да застане пред триножника.

Антия като че ли гледа цяла вечност, без да каже нищо.

— Не ти харесва. Знам, че цветовете на залеза са малко необичайни, но исках да подчертая мекотата на фигурата ти, като преувелича света около теб. Нали знаеш как става — понякога ти се струва, че небето изсмуква цветовете ти и ти ставаш по-бледа?

Елизабет затърси недостатъци в работата си. Антия изглеждаше крехка и ефимерна и някак странно силна — като кралица от двора на крал Артур. В сивите й очи се таеше тъга, макар лека усмивка да повдигаше ъгълчетата на устните й.

— Може би мислиш, че съм ти нарисувала прекалено много бръчки. Мислех…

Антия я докосна по ръката, но все още не казваше нищо.

— Кажи нещо. Моля те.

— Никога не съм била толкова красива — каза Антия. Гласът й беше необичайно гърлен.

— Да, красива си.

— Господи, как ми се иска баща ти да можеше да види това. Щеше да я постави на стената и да се погрижи всички да я видят. „Елате, щеше да казва на гостите ни, да видите какво е нарисувало малкото ни момиченце“. — Антия най-после се обърна към нея. — Предполагам, че сега ще трябва аз да изказвам похвалите.

В първия четвъртък на април Елизабет отиде с колата до общинския колеж. Намери място близо до входа и паркира. Светлината от близката улична лампа падаше върху колата и придаваше на всичко странен бяло-син нюанс. Антия, която седеше до нея, й хвърли нервен поглед.

— Не знам дали да дойда и аз на тази среща, Бърди — каза тя и закърши ръце. — Не са ме учили да обсъждам проблемите си с другите.

— Ще ти помогне, Антия. Честно. Сега ми се струва странно, че тези жени твърдят, че в живота им няма страст, защото не е така. Те са също като нас.

Антия не изглеждаше убедена.

— Окей.

Слязоха от колата и тръгнаха по дългата и сенчеста бетонна алея, после минаха през двойните оранжеви врати. Пред тях се простираше широк, покрит с линолеум, коридор, в който тук-там се забелязваха сини врати.

Антия се спря.

Елизабет я хвана за ръката и я стисна нежно. Тя си спомняше с невероятна яснота как само преди няколко месеца се страхуваше да мине по този коридор. А сега го правеше лесно, дори нетърпеливо.

— Хайде.

Когато двете спряха пред затворената врата, тя погледна Антия.

— Готова ли си?

— Как ти се струва? Не, не съм. — Антия се опита да се усмихне. — Обаче Моята заварена дъщеря не се интересува от това. — Тя изду гръдния си кош и вирна брадичка.

Елизабет познаваше този жест. Тя беше направила същото, когато дойде тук за първи път — като уплашено птиче — за да придаде по-големи размери на тялото си. Отвори вратата, влезе и дръпна Антия след себе си.

Първото, което забеляза, бяха балоните. Бяха красиви, на тях пишеше: „Желаем ти късмет“. Бяха завързани за облегалките на столовете. Няколко се бяха отвързали и се удряха безцелно в тавана.

— Тя е тук! — извика някой и жените вкупом я заобиколиха. Пляскаха с ръце.

Елизабет погледна Антия.

— Предполагам, че им харесва, когато някой води нов член.

Сара Тейлър си проби път през групата, широко усмихната. В яркожълтата рокля тя приличаше на лъч слънчева светлина на фона на сивите стени.

— Опита се да го държиш в тайна, Елизабет. Не беше хубаво от твоя страна.

Елизабет нямаше представа за какво говори Сара. Напред пристъпи Джой.

— Видях във вестниците. Не можах да повярвам. Ти никога не си ни казвала.

Следващата беше Мина.

— Джой ми се обади веднага. Аз самата отидох да си купя вестник и видях новината. Незабавно се обадих на Сара.

Фран се усмихна.

— Когато видях… — Лицето й трепна, като че ли щеше да заплаче. — Отидох право в хора. Първият ми концерт е следващата неделя.

Единствената, която нямаше какво да каже, беше Ким. Тя стоеше в другия край на стаята, до кафе машината, облечена в обичайните траурни одежди, играеше си с пакета цигари. От време на време вдигаше поглед, после отново бързо го свеждаше към масата.

— За какво говорите, за Бога? — запита Елизабет, когато в разговора настъпи пауза.

— За фестивала — каза Джой и в гласа й се долавяше благоговение.

Бузите на Елизабет порозовяха.

— О, това ли?

Антия стисна ръката й и това я поуспокои малко.

— Ние толкова се гордеем с теб — каза Мина. — Наистина е необходима смелост, за да участваш.

— Трябва да си от истинска стомана — съгласи се Фран.

Джой й се усмихна.

— Ти ми даваш надежда, Елизабет. Записах се в курса за медицински сестри. Помислих, че щом ти можеш да го направиш, мога и аз.

— Но аз съм уплашена до смърт — каза Елизабет.

— Не разбираш ли? — каза Фран. — Точно затова се гордеем толкова много с теб.

Внезапно, Елизабет усети, че чувствата й са толкова много и силни, че едва се побират в тялото й.

— Е… благодаря ви.

— Коя е твоята приятелка? — запита Сара.

Елизабет се обърна към Антия.

— Това е мащехата ми, Антия.

— Добре дошла в групата — каза Сара.

— Загубих съпруга си съвсем наскоро — каза Антия бързо, като че ли се страхуваше. — И сега не знам какво да правя. — Тя се засмя нервно. — Защото… той е мъртъв.

Мина пристъпи напред и я прегърна през раменете.

— Ела да седнеш до мен. Ще ти разкажа за моя Бил и как се уча да живея сама.

Елизабет говори с жените още малко, после отиде до масата с храната. Ким все така стоеше до кафе машината.

— Здравей — каза Елизабет.

Ким я загледа. Очите й бяха тежко гримирани.

— А как ще се чувстваш, ако се провалиш?

Този въпрос Елизабет си задаваше непрекъснато. Седмици наред се беше тревожила за това. Всеки път, когато потопеше четката в боята, подлагаше избора си на съмнение. Както и таланта си.

— Аз очаквам провала. Подготвена съм за него — каза тя най-после.

— И въпреки това продължаваш да работиш?

Елизабет сви рамене.

— Сега мога да призная, че години наред съм се проваляла. Не мисля, че нещо може да е по-лошо от това.

Ким преметна чантата си през рамо.

— Не знам, Елизабет. Всеки път, когато си помисля, че животът не може да стане по-лош, съпругът ми ми изпраща нов куп документи. Но ти желая успех. Предполагам, че добрите неща все се случват на някого.

Елизабет все още се опитваше да измисли отговор, когато Ким мина покрай нея и напусна сградата.

Глава 26

Елизабет се чувстваше като развалина.

Не беше спала повече от два часа снощи. Беше се въртяла, мятала, цялата обляна в пот. Дори беше плакала, макар да не знаеше дали от страх, или от разочарование. Знаеше само, че фестивалът ще започне след по-малко от час, а тя — каква глупачка! — се беше съгласила да покаже рисунките си на света.

— Дали не съм била пияна? — измърмори и се преоблече за трети път.

Просто не можеше да вземе решение какво да облече.

Свлече се на студения дървен под пред дивана. Не можеше да си спомни откога не е изпитвала такъв страх. Днес щеше да види провала, да се изправи пред него. А после — какво? Беше се борила толкова упорито за новия си живот. Беше развалила брака си и започнала да търси сама пътя си в живота. Беше хванала отново четките в ръка и направила немислимото — беше се осмелила да мечтае.

— Стегни се, Бърди.

Отиде в спалнята и облече дълга до глезена черна плетена рокля, която стегна в талията с колан със сложни орнаменти. Остави косата си пусната свободно (в случай, че се наложи да се скрие зад нея) и се огледа в огледалото.

Лицето й беше с размерите на топка за волейбол. Потисна желанието си да изстене на глас и реши да прави нещата едно по едно. Първо — основата за грима. Сложи повече от обикновено, после добави руж и спирала за мигли. Като свърши, отново приличаше на човек.

Звънна телефонът — както се очакваше. В 8:45 Елизабет за кратко се замисли дали да не го остави да звъни, но реши, че е безсмислено. Най-вероятно Мегън щеше да изпрати хора, които да видят какво става с нея.

— Ало? — каза тя с надежда гласът й да не издава нищо.

— Страхувах се, че няма да отговориш — каза Мег. — Добре ли си?

— По-скоро бих си извадила ноктите на краката, отколкото да отида в галерията днес. Не мога да повярвам, че се съгласих на това.

— Господи, как ми се иска да можех да бъда там! Толкова съжалявам.

— Всъщност радвам се, че си заета. Ще ти се обадя, когато всичко свърши.

— Бърди?

— Да?

— Ти си моята героиня. Помни това. Толкова се гордея с теб. Днешният ден ще промени живота ти.

За нещастие, точно сега не й беше лесно да го повярва.

— Благодаря, Мег.

Говориха още малко, после Елизабет каза „дочуване“ и затвори. Затърси в чекмеджетата на бюрото подходяща огърлица. Най-после намери онова, което търсеше — тази от тюркоази, която Джак й беше купил, когато беше получил работата в Албъкърк. „Тя означава добър късмет, бейби!“, беше й казал той.

След като я сложи на врата си, се погледна за последен път. После слезе долу.

Антия вече беше готова и стоеше до входната врата. Беше облякла красив костюм с панталон в убито розово. Снежнобялата й коса беше прибрана на кок ниско на тила.

— Как се справяш? — запита тя.

— Зле. Може би няма да отида. Изкуството трябва само да се продава, нали така? Няма нищо по-сърцераздирателно от жена на средна възраст, която плаче на обществено място. О, Господи, ами ако повърна?

Антия отиде до нея и я стисна за раменете.

— Дишай дълбоко.

Елизабет направи каквото й казаха.

— Дишай — навън, навътре, навън, навътре.

Елизабет се отпусна малко.

— Благодаря — каза тя, все още леко трепереща.

Антия бръкна в джоба си, после протегна ръка. На дланта й лежеше малко сиво камъче, излъскано до огледален блясък, набраздено от ръждивочервени, черни и зелени линии.

— Това беше камъчето на баща ти, което го предпазваше от тревоги. Винаги го носеше в джоба си. Шегуваше се, че когато си се родила ти, то било с размерите на топка за боулинг, но постепенно се изтъркало от честа употреба.

Елизабет не можеше да си представи, че баща й се е страхувал от нещо, камо ли да носи камъче за късмет в джоба си.

— Ние всички се страхуваме — каза Антия. — Въпросът е как се справяме със страха.

Елизабет взе камъчето. То легна в дланта й като целувка. Почти чу силния, боботещ глас на баща си: „Лети, Бърди. Можеш“. Успокои се и си припомни кои са нещата, които имат значение.

— Благодаря — каза и прегърна мащехата си.

Когато се разделиха, Антия каза:

— По-добре да тръгваме. Не искаме да закъснеем, нали?

По целия път до града Елизабет се концентрираше върху дишането си. Пътищата бяха задръстени на много места, но успяха да намерят място за паркиране пред фризьорския салон.

Екоу Бийч беше украсен заради събитието. Навсякъде имаше знаменца и балони. Времето беше изненадващо хубаво, макар да имаше оловносиви облаци и лек вятър. Не валеше. Всички витрини бяха декорирани в светли и ярки цветове. Няколко упорити туристи, облечени в дебели дрехи и ботуши до коленете, се разхождаха по тясната главна улица. Плажът беше пълен с хора, които държаха хвърчила, с кучета, които гонеха фризбитата, и деца, които строяха пясъчни замъци.

Елизабет застана на тротоара пред галерията. Почти цялата витрина се заемаше от един бял знак, на който пишеше: Тук Можете Да Се Срещнете С Местната Художничка Елизабет Шор.

— Мисля, че вече ми прилоша.

— Със сигурност не ти е прилошало — каза Антия. — Ти си дъщеря на Едуард Роудс. Не можеш да повръщаш на публични места. Хайде, стегни се. Да влезем.

— Елизабет! — Пред вратата на галерията стоеше Мардж и й махаше с ръце. Беше облечена в широка светла рокля и обувки без пръсти. Буйната й коса беше сплетена на две дебели плитки. Между гърдите й висеше изненадващо красива огърлица. — Побързай! — извика тя и изчезна вътре.

Елизабет отиде бавно до вратата. И спря пред нея. Краката й отказваха да се помръднат. Антия каза:

— Желая ти късмет, скъпа! — И я бутна вътре.

А там я чакаше цялата група на жените, в чийто живот липсваше страстта. Когато тя влезе, всички заръкопляскаха бурно. Елизабет се препъна и пак спря.

— Хей, момичета — каза тя и се намрази за това, че гласът й трепери. — Много е хубаво, че сте дошли.

Мина се изкикоти.

— Ти си нашата нова героиня. Твоят образ ще бъде на новата ни пощенска марка.

Джой се усмихна широко.

— Исках да купя някоя от картините ти, но, по дяволите, доходите ми не са толкова високи. Мисля, вместо това, да те накарам да се подпишеш за мен на някоя салфетка.

Всички заговориха едновременно.

— Работите ти са невероятни!

— Удивително! Кога започна да рисуваш?

— Толкова са хубави! Къде се научи да правиш това?

Елизабет не успяваше да отговори на нито един въпрос, но това нямаше значение. Техният ентусиазъм беше точно балсамът, който можеше да успокои опънатите й нерви. За първи път от часове, тя се отпусна достатъчно, за да изпита надежда.

И дори си позволи да мечтае за успех: Чудесна обзорна статия в „Екоу Локешиън «… Разпродажба на работите й… Телефонно обаждане от по-голяма галерия от Портланд или Сан Франциско…

— Елизабет! — каза нетърпеливо Мардж. Май беше произнесла името й повече от веднъж.

— Какво?

Мардж й поднесе букет рози.

— За теб са.

— О, не беше необходимо да правиш това.

Мардж се усмихна леко накриво.

— Не са от мен.

На картичката пишеше: »Ние сме луди, но все още те обичаме. Късмет! Джейми и Стефани. Р. S. Гордеем се с теб“.

Гордеем се с теб. Думите се размазаха пред очите й. Антия отиде по-близо до нея.

— Аз им казах. Надявах се, че няма да имаш нищо против.

Елизабет искаше да я прегърне здраво, но не можеше да направи нито едно движение. Нуждаеше се от цялата си воля, за да не се разплаче.

— Нямам нищо против — прошепна тя. Гласът й беше дрезгав. — Благодаря ти, Антия.

Мащехата й я докосна по ръката, после я стисна нежно.

— Всичко ще бъде чудесно.

Удивително, но с цветята в ръце и мащехата си до себе си, Елизабет можеше да повярва в това.

Мардж започна да подрежда ордьоврите. Миниатюрни по размери хотдогове, поставени в сиренени резенчета, малки кексчета и кроасанчета. После запари чая и цялата галерия замириса на чайна.

В десет часа, улиците вече бяха пълни с туристи и местни хора. На паркинга пред офиса на „Уиндърмиър рикълти“ свиреше оркестър. Всички магазини бяха претъпкани. Беше започнало отново да ръми, но толкова слабо, че дъждът едва се забелязваше.

Търговци, които не бяха от града, бяха дошли със сергиите си и продаваха сладолед, хвърчила, суичъри, коледни украшения от дърво и изсушени водорасли. Купуваха съответно камбанки, изработени от стари дървени лъжици и снимки на черната скала Хейстек рок, както и акварели, на които беше изобразен брегът.

Онова, което не купуваха, бяха работите на Елизабет.

С приближаване края на деня това ставаше все по-очевидно, както и по-болезнено, също като зъбобол. Мардж стоеше до касата и маркираше продажбите. Стените около Елизабет започнаха да се виждат.

Първа си тръгна Джой. Каза, че трябва да се върне на работа — Ще има голямо парти в „Пиг ин ъ бленкип“. Елизабет, обаче, беше видяла мъката в погледа на новата си приятелка. Джой не можеше да стои и да гледа как тя страда.

Около два часа Фран спомена нещо за опаковане багажа на децата и също си тръгна. Час по-късно Мина отиде до пазара да търси храна за бебето, макар че всъщност нямаше нужда от такава. Единствената, която не се извини с нещо, беше Антия. Тя стоеше на стола в ъгъла и усилено плетеше. Елизабет обаче знаеше, че мащехата й я наблюдава за признаци на обезсърчение.

Елизабет стоеше до стената. Беше скръстила ръце и ги притискаше толкова силно до гърдите си, че едва дишаше. Стоеше толкова сковано, че ставите я заболяха. Но усмивката беше като забодена на лицето й.

Беше глупачка, ако беше очаквала нещо различно. Позволи си кратко разочарование, после реши, че няма за какво да се тревожи. Не беше грешка, която отново е направила, и нямаше смисъл да позволява на лошите чувства да я гризат отвътре. Което беше направено, беше направено. Сега не можеше нищо да промени.

И ако сега се чувстваше крехка и уязвима, това също щеше да премине. Ако не правеше някакви особено резки движения, щеше да преживее и този ден. После щеше да преживее нощта, следващия ден и така нататък. Такъв беше ходът на нещата. Тази вечер щеше да се прибере у дома, да опакова и прибере рисунките и да се опита да забрави за провала.

Звънчето над вратата се обади. Този шум не беше преставал през целия ден. Тя се стегна, приготви се да се усмихне на поредния човек, който нямаше да пожелае работите й.

На прага стоеше Даниел. Изпълваше цялата рамка на вратата. Слънчевата светлина позлатяваше и без това русата му коса.

— Как върви? — запита той и тръгна към нея.

— Не добре. Всъщност и това е доста слабо казано.

Той я подмина и застана пред работите й. Беше трудно да ги пропусне, защото всички други стени бяха голи. Най-после се обърна да я погледне.

— Красиви са. Ти наистина имаш забележителен талант.

— О, да, знам.

Беше на косъм да загуби самообладание. Преди да е показала колко е слаба, изтича вън от магазина и пое жадно въздух. Да, навън можеше да диша. Той я последва.

— Какво ще кажеш за един горещ чай?

— Чудесно.

Те тръгнаха заедно по оживената улица. Спряха пред сладкарницата и той купи два сладоледа. Седнаха и решиха, вместо чай, после да изпият по едно горещо кафе. После се разходиха по крайбрежната алея и седнаха на една от каменните пейки. На плажа един мъж учеше детето си да пуска хвърчило.

— Няма от какво да се страхуваш — каза той накрая.

— Знам.

Съгласието й звучеше кухо дори в собствените й уши. Не можеше да направи нищо. Всичките й жизнени сили бяха впрегнати в усилието да се справи. И не й оставаха никакви, за да се преструва.

— Това е повече от депресия в свободна форма.

— Нима мислеше, че ще е лесно?

— Мислех, че поне нещо ще се продаде.

Той я докосна по бузата, нежно я принуди да го погледне.

— Такова голямо значение ли има за теб?

— Не, но, по дяволите! — Сълзите, които смело преглъщаше цял ден, затекоха по бузите й.

Даниел я взе в прегръдките си. Галеше я по косата. Остави я да се наплаче. Най-после тя се отдръпна, захълца. Чувстваше се като глупачка.

— Съжалявам. Денят беше ужасен за мен.

— Не се предавай, Бърди. Ти имаш талант. Разбрах го още първия път, когато те видях да рисуваш. Мисля, че в миналото си се предавала прекалено лесно.

Изведнъж тя разбра, че е в прегръдките му и че той я държи прекалено здраво, прекалено плътно. Усещаше дъха му на челото си. Вдигна бавно поглед. Той обхвана лицето й с длани и избърса сълзите й с палци.

— Трябваше ти смелост и за да покажеш рисунките си днес. Аз го знам. Няма нищо по-лошо от това да се разголиш пред хората и да им кажеш: „Ето, това съм аз, моята душа“.

Тя беше втренчила поглед в устата му. Всичко, което чу, беше думата „разголиш“.

— Трябва да се гордееш със себе си, Елизабет. Всичко друго ще е престъпление. — Той се наведе към нея.

Тя видя приближаването на целувката и се стегна. Сърцето й заби по-бързо. „О, Господи…“

Устните му се притиснаха в нейните, езикът му се вмъкна нежно в устата й. Той имаше вкус на кафе и ментови бонбони. Тя го прегърна през врата и го дръпна към себе си.

И… нищо. Никакви фойерверки.

Когато целувката свърши и той се отдръпна, беше смръщил вежди.

— Не беше добре, а? — Опита се да се усмихне.

Елизабет беше изненадана.

— Мисля, че съм по-омъжена, отколкото предполагах.

— Много лошо. — Той стана и й помогна да се изправи. После я хвана за ръка и двамата прекосиха улицата.

Пробиха си път през тълпата и тръгнаха към магазина.

Елизабет разбра със секунда закъснение накъде я води той. Стисна здраво ръката му и се опита да го накара да спре. Той я задърпа напред. Не спря, докато не стигнаха отворената врата.

— Хайде, Даниел. Не искам да вляза там, страх ме е.

— Стегни се. Хората на изкуството правят това през цялото време. — Усмихна й се. — Очаквам големи неща от теб, Елизабет Шор. Хайде, влез вътре, където ти е мястото.

Тя изправи рамене и влезе. Мардж се усмихна, очевидно изпитала облекчение, че я вижда.

— Радвам се, че се върна.

— Не исках. — Направи усилие, за да изрече признанието. Хвърли поглед към вратата и видя, че Даниел си е отишъл.

— Страхливец! — прошепна тя.

— На художниците винаги им е трудно. Трябваше да те предупредя.

— Трудно? — каза Елизабет. — Трудно е да приготвиш холандски сос. А това тук е почти смъртоносно.

Мардж се усмихна, после почти незабавно стана сериозна.

— Съжалявам. Знам, че не е смешно.

Елизабет също се усмихна.

— Радвам се, че моето унижение е забавно. Може би по-късно ще ме блъсне автобус и ще можеш да се посмееш на воля.

— Ще се оправиш, Елизабет. Не се тревожи.

Звънчето над вратата звънна.

— О, добре — измърмори Елизабет. И успя да постигне фалшива усмивка.

В галерията влезе Ким. Изглеждаше бледа и забързана, погледът й се местеше нервно наляво и надясно. Беше облечена в черни кожени панталони и черен кашмирен пуловер с поло яка. Изненадващо, над едното й рамо беше преметнат червен шал.

— Добре дошли в „Еклектика“ — каза Мардж.

Ким махна с ръка, за да покаже, че вниманието не я интересува, и тръгна към задната стена. Спря пред работите на Елизабет.

— Художничката е ей там — каза Мардж високо.

Елизабет пристъпи напред.

— Здравей, Ким. Изпусна групата.

Ким отвори дамската си чанта и затършува из нея.

— А толкова много исках да прекарам повече време с тях! — Вдигна високо глава. — Тези ли са твоите рисунки?

— Да.

Ким ги погледна. За част от секундата, погледът й омекна и Елизабет видя копнеж в очите й.

Знаеше какъв е този копнеж. Години наред тя беше затворена в собственото си тяло и не можеше да си представи път навън. Точно така се чувстваше Ким сега.

— Ще взема онази — каза Ким и посочи морския пейзаж.

— Съжаляваме, но магазинът има политика против покупките от съжаление.

— Какво искате да кажете?

— Е, и ти, и аз знаехме какво ще се случи днес. Единственото, което се търсеше по-малко от моите рисунки, бяха сладоледът и ордьоврите, поднесени от Мардж.

— Но за какви покупки от съжаление говориш?

— Тогава, когато клиентът съжалява художника и затова купува някоя картина. Не, благодаря. Но наистина оценявам жеста.

Ким я погледна.

— Мислех, че сме приятелки?

— Разбира се, че сме — каза тихо Елизабет.

Неочаквано, Ким се усмихна. Промяната в поведението й беше забележителна.

— Свалете онази рисунка и я опаковайте. И не се осмелявайте да казвате, че съм я купила от съжаление. Искам да я окача във всекидневната си. Всеки път, когато я погледна, ще си спомням, че винаги можеш да започнеш отначало. Ще продадеш тази надежда на приятел, нали?

Жестът беше прекрасен. Ким не можеше да знае, че така само я кара да се чувства още по-зле.

Елизабет свали рисунката от стената и я занесе до касата. На Мардж каза:

— Това е…

— Няма начин — каза Ким, която беше застанала до нея. — Ще направя, както съм решила.

Елизабет копнееше да може да се почувства щастлива от тази продажба, но не можеше да преглътне буцата в гърлото си. Картината не се беше продала заради красотата си.

— Окей.

Ким плати картината и се обърна към Елизабет.

— Ще дойдеш ли на срещата тази седмица?

— Разбира се.

— Може би можем да отидем на вечеря след това? Ако имаш планове, напълно те разбирам. Знам, че обикновено такива неща се уреждат предварително.

— С удоволствие.

Ким отново се усмихна.

— Великолепно! Ще се видим там.

Елизабет остана още малко. Още няколко туристи се отбиха в галерията. Накрая не можеше да понесе повече.

Последното, което видя на излизане, беше стената, пълна с нейните работи.

Джак стоеше до прозореца на офиса си и гледаше красивия пролетен ден. Това трябваше да е най-хубавият ден в живота му. Преди двайсет и четири часа му бяха предложили най-добрата работа в медиите — неделното шоу.

Мечтаеше за този миг от години, може би цял живот, а ето, че сега, любопитно защо, не изпитваше радост. Вратата се отвори леко.

— Ето те къде си! — каза Уорън. — Чух новините. Списанието „Пийпъл“, ха? Наистина страхотно!

— Вероятно ще съм най-старият в изданието.

Уорън смръщи вежди.

— Това е то. Има нещо, което не е наред с теб. Да вървим.

Джак грабна палтото си и последва Уорън вън от сградата. По мълчаливо съгласие, отидоха право в кръчмата на ъгъла.

— По един двоен бърбън — каза Уорън на сервитьорката.

Тя погледна Джак.

— И чаша сода с лимон.

— Сега вече знам, че нещо не е наред — каза Уорън. — Сода?!

— Напоследък пия прекалено много. Минавам всякакви граници.

— И това проблем ли е?

— Започвам да мисля, че да. Не знам. — Направи пауза. — От"_ Фокс"_ току-що ми предложиха неделното футболно шоу.

Уорън се облегна назад.

— Исусе, Джак! Повечето момчета биха дали лявата си топка за тази работа, а ето, че ти пиеш сода и почти си се разплакал. Защо така?

Джак погледна вляво. Не обичаше да говори за тези неща, но новото за него чувство за самота и тишината го убиваха. А ако имаше някой, който би трябвало да разбира брачните проблеми, това беше три пъти жененият Уорън.

— Казахме на децата за раздялата.

— Луч! Това е причината, поради която никога не съм имал деца. Как го приеха?

— Зле. Плакаха и викаха, тропаха с крака. После се върнаха в училище. И оттогава не ми говорят.

— Ще мине. След известно време ще им се наложи да приемат новото си семейство. Имай ми доверие.

Да, ето, това е била причината за безсънните му нощи. Ново семейство.

— Ами, ако и аз не мога да го приема?

— Какво искаш да кажеш?

— Бърди ми липсва. — Ето, каза го.

— Сделката не е добра за теб, Джако, но не си първият, който я сключва. Може би си мислел, че нощите не са достатъчно горещи, но накрая онова, което ти остава, е жената, която те обича истински. Другите не струват. — Погледна Джак. — Трябва ти жена, която ще те чака и в лошите времена. А това, приятелю, беше Бърди. Не трябваше да й позволяваш да си отиде.

— Тя ме напусна.

— Бърди те е напуснала?

— Бракът ни бавно се разпадаше. Дори не съм сигурен кога започна. Мисля, че отдавна, когато изгубих футбола. Мисля, че причината съм бил аз. Можех да мисля само за онова, което бях изгубил. Ожених се толкова млад и никога не успях да стана героят, който си представях. Имах нуждата да бъда, нали знаеш, суперзвездата, която всяка нощ спи с различна жена. Исках това. — Той въздъхна. — Години мечтаех да се върна в миналото и да направя нов, различен, избор. Мисля, че по някое време, това празно мечтаене се е превърнало в цел на живота ми и е съсипало брака ми. Може би дори част от мен обвинява нея. Не знам. Знам само, че отчаяно исках отново да бъда някой. И тогава дойде твоето предложение за работа и аз си върнах всичко. — Той се усмихна горчиво. — За първи път, откакто съм възрастен, съм свободен, богат и известен. Мога да правя каквото пожелая. По дяволите, спя с красива жена, която е наполовина на моите години, а на нея не й пука, че не я обичам. Това е, за което винаги съм мечтал. И го мразя. Бърди ми липсва през цялото време.

— Казал ли си й го?

Той вдигна поглед.

— Страхувам се, че е прекалено късно.

Уорън отпи от питието си.

— Никога не съм срещал жена, която би останала с мен двайсет и четири години. Която да ме излекува от наркотиците и да ми прощава изневерите. Ако намеря такава жена, Джако, никога няма да я оставя да си отиде.

— А ако ми каже, че е прекалено късно? — Той направи пауза. — Ако не ме обича вече?

Уорън го погледна.

— Тогава няма да получиш хепиенд като на кино, приятелю мой. Понякога лошият избор може да те преследва вечно.

Глава 27

Пътуването от галерията до дома трая сякаш цяла вечност.

Елизабет се беше провалила.

Болеше като от отворена рана, която не можеш да пренебрегнеш и с усилие на волята. Не можеше да престане да мисли за това.

Усещаше погледа на Антия, която седеше до нея. Той изразяваше тревога, но, за щастие, мащехата й не каза нищо. Пазеше мнението си за себе си, не го натрапваше на другите. Сега не беше моментът за един от техните разговори, които напоследък се бяха подобрили, но все още не бяха сърдечни като между майка и дъщеря. Елизабет беше слушала достатъчно забележки по въпроса за рисуването през последните няколко месеца — и от Мегън, и от Антия, и от Даниел. Беше слушала приятелите си и си беше позволила да се надява.

И ето докъде я беше довело това. Да претърпи провал на четирийсет и шест.

Зави по „Стормуоч лейн“ и пое към къщи. Паркира колата, обърна се към Антия и се насили да се усмихне уморено.

— Благодаря за всичко, което стори за мен днес. Твоето присъствие означаваше много.

Антия изглеждаше много изненадана.

— Бърди, не знам какво да кажа.

— Не казвай нищо. Моля те. Беше ми достатъчно тежко. Сега не мога да говоря за това.

Антия кимна. Ако имаше нещо, което да е почти вродено на южнячките, то беше способността им учтиво да избягват неприятностите.

— Ще отида да приготвя вкусна вечеря.

— Не съм много гладна. Мисля да взема гореща вана. — Тя се забави секунда повече от необходимото, загледана право в очите на мащехата си. И почувства първата пукнатина в своето наложено спокойствие. Ако не внимаваше, щеше да се счупи като стар порцелан, а така нямаше да помогне на никого. Отвори рязко вратата на колата и забърза към любимия си дом.

Той я посрещна с мека приглушена светлина, сладък аромат и безопасност.

Тя си пое дълбоко дъх и бавно го изпусна. Когато чу приближаването на Антия, изправи гръб и затвори вратата на спалнята след себе си. Отиде до прозореца и се опита да почерпи спокойствие от познатата любима гледка, но по това време на годината нощта се спускаше рано и зад стъклото имаше само мрак.

Напълни ваната и добави цяла шепа бадемово масло. Остави водата да премине границата на предпазливост, макар да знаеше, че когато влезе, ще се плисне навън. Е, нищо, после щеше да почисти. Това поне умееше добре.

Съблече се и се потопи в почти непоносимо горещата вода. Разбира се, част от нея се плисна по пода. Топлината я обгърна и парата навлажни лицето й. Сладкият аромат на бадеми изпълваше малката баня.

Наклони глава назад и затвори очи.

Образи от безкрайния ден минаваха през главата й. Клиенти, които купуваха скулптури и литографии, картини и снимки… И минаваха край нейните работи, без да ги погледнат.

Искаше й се да може да заплаче, но болката не беше от този вид. Чувстваше се сломена. Като затворник, когото са накарали да повярва, че ще бъде освободен, а после са го върнали в килията, без опрощение на истинските или въображаеми провинения.

Най-лошото от всичко беше, че беше повярвала в себе си. Трябваше да прецени по-добре, а не да попада в капана на самомнителността. Беше повярвала, беше се осмелила да мечтае.

И се беше провалила.

Работите й не бяха достатъчно добри. Това поне беше мит. И сега — какво? Беше се отказала от всичко добро и живота си, всичко, което беше градила години наред, за да може да намери себе си.

И беше намерила жена, чийто най-голям талант беше да помага на другите и да ги кара да се чувстват добре, да ги обича и подкрепя, да ги окуражава да постигнат мечтите си. Докато седеше в горещата вода, тя се запита защо това не можеше да й бъде достатъчно.

Тя не беше художничка. Трябваше да го разбере още преди двайсет и пет години. Точно затова не беше настоявала и не беше положила усилия да продължи образованието си в тази област. Сигурно е знаела истината или поне я е подозирала. Отказването от рисуването й беше спестило този ужасен момент.

Остана във ваната, докато водата изстина и кожата й започна да не се чувства добре. После неохотно излезе. Загърна се в хавлия и легна на леглото.

Видя телефона и си помисли: „Обади се на Джак“.

Не беше сигурна защо, освен, разбира се, защото той винаги беше нейното пристанище, той винаги й вдъхваше сигурност. Тръгна към нощното шкафче, вдигна слушалката и набра номера. Докато телефонът звънеше, през ума й преминаваха възможни откъслеци от разговора. Затърси идеалното първо изречение.

Обичам те. Приятно и директно.

Липсваш ми. Със сигурност — вярно.

Имам нужда от теб. Самата истина.

Включи се телефонният секретар и й каза, че в момента Джак и Бърди не са си у дома.

Джак и Бърди.

Той не беше променил съобщението. Това й вдъхна смелост.

— Здравей, Джак — каза и легна по гръб, втренчи поглед във високия таван. — Мисля, че може би е време да поговорим за бъдещето. — Спря, защото не знаеше какво друго да каже. Нищо не й хрумна. Страхуваше се, че ако продължи да говори, ще се разплаче.

Остави слушалката, после набра номера на дъщерите си.

Поредният телефонен секретар. Остави пресилено весело и оптимистично съобщение, кратко извинение, благодари им за цветята и затвори.

Остана да лежи така дълго време с поглед, втренчен в тавана и паяка, който бавно плетеше паяжината си между две от гредите. Той беше винаги там, този черен мъничък паяк, връщаше се към своето място, независимо колко пъти тя почистваше паяжината му. В това имаше урок, който можеше да се приложи към живота.

На вратата се почука.

— Бърди, скъпа?

Елизабет затвори очи. Наистина искаше да я оставят сама с нещастието й още малко.

— Добре съм, Антия.

— Вечерята е готова.

— Не мога да ям. Съжалявам. Ще се видим сутринта. — Чу отдалечаващите се стъпки…

После те се върнаха. Вратата се отвори. На прага стоеше Антия, стиснала в ръце плоска черна метална кутия.

— Хайде, Бърди. Мисля, че е време да видиш това. — Тя потупа кутията в ръцете си. — Това принадлежеше на майка ти. Ако искаш да видиш какво има вътре, по-добре слез долу.

После се обърна и се отдалечи. Елизабет не искаше да я последва, но Антия я беше примамила с вълшебната думичка: „мама“.

Въздъхна, стана от леглото и се облече. Слезе долу и седна на дивана до Антия. Металната кутия беше поставена на масичката за кафе. Очакваше я.

Елизабет втренчи поглед в нея. За няколко благословени секунди забрави фиаското в галерията.

Представи си писмо от майка за дъщеря или, още по-добре, журнал със скъпоценни спомени. Снимки. Други спомени. Обърна се към Антия.

На светлината на лампата, Антия изглеждаше бледа. Крехка. Дъвчеше долната си устна и кожата беше започнала да се бели.

— Донесох я със себе си. Знаех, че ще дойде подходящият момент за отварянето й. — Опита се да се усмихне, но това само издаде колко нервна е всъщност. — Баща ти те обичаше. Повече от всичко на земята.

— Знам.

— Той беше човек на това място и на това време и вярваше, че мъжете защитават жените от всичко… неприятно.

— Хайде. И това го знам.

Антия протегна ръка към кутията, превъртя ключето и я отвори. Елизабет забеляза, че пръстите й треперят, докато й подава кутията.

Елизабет я остави в скута си.

В единия ъгъл имаше натрупани снимки с груби и вече подгънати краища. От единия до другия ъгъл, по диагонал, лежеше дълга картонена тръбичка.

Тя извади първо снимките. Ето, най-отгоре беше тази на мама. Тя седеше на люлеещия се стол на верандата, облечена в розови панталони и шифонена блуза на цветя с малки ръкави и яка като на Питър Пан. Краката й бяха подвити под тялото и се виждаше част от едното й босо стъпало. Ноктите й бяха лакирани.

Смееше се.

Не се усмихваше, не позираше. Смееше се.

Държеше цигара в дясната си ръка, а в краката й имаше полупразна чаша коктейл. Изглеждаше прекрасно, много жива. За първи път Елизабет видя майка си като истинска жена. Като жена, която се смее, която пуши цигари, която лакира ноктите си.

— Красива е — каза Елизабет.

— Да.

Следващата снимка беше на различна жена. Тя гледаше напрегнато, очите й блестяха, къдравата черна коса падаше, тежка, чак до хълбоците й. Приличаше на италианска селянка, земна и с горещ темперамент. Във всички случаи, пълна противоположност на нейната деликатна, изящна и аристократична майка.

Всички останали снимки бяха на другата жена. На плажа… На боядисаната в бяло веранда… На панаира… да пуска хвърчила.

Елизабет смръщи разочаровано вежди.

Най-после взе картонената тръба и я разгърна. Вътре имаше навито платно. Тя го разгъна върху масичката за кафе.

Беше портрет на тъмнокосата жена, рисуван в ярки тонове с акрилни бои. Тя се беше подпряла на куп червени възглавници, а косата й беше артистично подредена около нея. Беше гола, с изключение на светлорозовия шал, преметнат около пълните й бедра. Гърдите й бяха пълни, с едри кафяви зърна.

Детайлите бяха изящни. Напомняха й творбите на младия Модилиани. Елизабет почти можеше да почувства ангорската вълна на шала и кадифената мекота на загорялата кожа на жената. Имаше стотици жълти и розови венчелистчета, разпилени по възглавниците и женската плът.

В работата се усещаше и тъга. Черните очи на жената бяха пълни с отчаян копнеж. Като че ли гледаше любовника си, който вече е започнал да се отдалечава от нея.

Елизабет погледна подписа на художника. Маргарит Роудс.

Времето като че ли намали своя ход. Чуваше биенето на собственото си сърце.

— Мама е била художничка?

— Да.

Ето това е, след всичките тези години, връзката между тях, талантът, който се е предал от майка на дъщеря, талант, който е в кръвта. Елизабет вдигна поглед.

— Защо татко не ми е казал?

— Останала е само тази рисунка.

— И какво от това? Той знаеше, че мечтая да стана художничка. Можел е да се досети какво щеше да означава това за мен.

Антия изглеждаше ужасно тъжна. За един кратък, ужасен миг Елизабет помисли, че мащехата й ще се отдръпне от нея, прекалено уплашена от онова, което вече е разкрила, за да продължи напред.

— Помниш ли какво ти казах? Че майка ти е напуснала по някое време Едуард. Беше през 1955.

Елизабет забеляза датата на рисунката: 1955. Антия въздъхна тежко.

— Тогава светът беше различен. Не беше така отворен, не приемаше нещата… както е сега.

Елизабет отново погледна рисунката и този път видя страстта в нея. Мекотата на щрихите, отровната тъга в очите на жената. И разбра тайната, която са крили от нея през всичките тези години.

— Майка ми се е влюбила в тази жена — каза тя тихо.

— Тя се казваше Миси Естебан. И, да, тя беше любовница на майка ти.

Елизабет се облегна назад. Изведнъж стотици обвити в мъгла спомени от детството й сега придобиха яснота. Затворената врата на мамината спалня и плачът, който долиташе отвътре.

— Ето защо е изпаднала в депресия — каза на глас Елизабет. Сякаш целият й живот дойде на мястото си, всички части на пъзела най-после намериха местата си. Струваше й се, че това трябва да има по-голямо значение, като че ли трябваше да се чувства повече предадена. Но тя всъщност никога не беше познавала истински майка си. Това поне беше болезнено ясно. — Ето защо татко не е искал да говори за нея. Срамувал се е.

— Познаваш баща си. Мислеше, че е по-добър от останалите мъже. Целият град се отнасяше с него така, сякаш държеше патента върху чистия въздух. Да избяга съпругата ти, е едно. Можеше да се справи с това, защото тя се върна. Можеше да се смее с приятелите си над това, колко смела е неговата малка глупачка. Но когато откри, че тя се е влюбила там — и то в жена — е, с това Едуард не можеше да се справи. И той се затвори в себе си. Престори се, че нищо от това не се е случвало.

— А ти как разбра?

— Двайсетгодишен бърбън. Татко ти се напи една нощ и ми разкри всичко.

Елизабет разбираше. Всичко придоби смисъл. Мълчанието, липсата на снимки, липсващите семейни истории. Мама беше нанесла тежък удар върху самоуважението на татко. Нищо чудно, че той се държеше толкова здраво за Антия.

— Но защо аз нямам никакви спомени за нея? Тя умря, когато бях вече на шест.

— Тя те обичаше, Бърди, но когато се върна, беше пречупена отвътре. Не можеше да се грижи за теб. В някои от дните те притискаше до себе си, в други стоеше заключена в стаята си. Пренебрегваше те седмици наред. Това почти уби баща ти. Разбира се, тя се лекуваше сериозно. Но по онова време се смяташе, че жените, които се държат така, са луди. Всеки би си помислил така. А тя беше от добро семейство, което ходеше редовно на църква, не го забравяй. Добрите момичета просто не правят секс с други жени.

Изведнъж в главата й нахлу ярък спомен. В деня след четвъртия й рожден ден Елизабет беше станала рано и беше изтичала в стаята на майка си. Намери я да седи на пода с колене, притиснати до гърдите, и да плаче. Елизабет не можеше да си спомни какво точно е казала, но си спомняше отговора на майка си: „Не бъди като мен, малка Бърди. Не се страхувай“.

Антия я докосна нежно по ръката.

— Майка ти откри какво иска от живота, но се отказа от него. Позволи на това, което семейството изискваше от нея, да надделее над онова, което беше на сърцето й. Изостави и любовта си, и таланта си. И това я уби. Познавам те, Бърди. Ти седеше в спалнята си и си мислеше да се откажеш, казваше си, че си била глупачка да мислиш, че имаш талант.

Изведнъж Елизабет се почувства прозрачна.

— И кога ме опозна така добре?

— Не се осмелявай да изоставиш Елизабет Шор. Отиде прекалено далеч и работи прекалено упорито, за да се върнеш към стария си живот, защото се страхуваш. Ако се откажеш, ще направиш същата грешка като майка си. Това може и да не те убие, но ще те пречупи, Бърди.

Елизабет затвори очи. Искаше да го отрече, но нямаше смисъл. Тя знаеше.

Какво беше казала на Ким онзи ден? „Години наред се провалях, защото не обръщах внимание на нуждите си“. Беше вярно. И всяко нещо, което не беше направила, я оставяше все по-празна и опустошена.

Сега поне беше опитала и се беше провалила. Но беше направила опит. И можеше да се гордее с това. Успя да се усмихне, макар и с горчивина.

— Ти си нещо друго — каза тихо. Спомни си всички пъти, когато Антия беше протягала ръка към нея и биваше отблъсната.

— Ти също, Бърди.

— А през всичките тези години аз си мислех, че нямам майка — каза Елизабет. — Сгрешила съм, нали? Имала съм две майки. Обичам те, Антия. Трябваше да ти го кажа много отдавна.

Устните на Антия трепереха. Тя направи жест с ръка, който сякаш й казваше да не се тревожи за нищо.

— Татко ти винаги ми казваше, че някой ден ще разбереш.

В балната зала на хотела Джак чакаше да дойде неговият ред да говори, но не можеше да мисли за нищо друго, освен за Бърди. Това всъщност го изненадваше. Всеки път, когато се замислеше за прекрасната си нова работа или за снимките на „Пийпъл“, искаше да вдигне слушалката и да поговори със съпругата си. Нито един от тези два триумфа не беше достатъчно сладък, щом тя не беше до него да каже: „Ти го направи, бейби“.

Точно това беше лошото на сериозните връзки и на сериозността въобще. Те прочистваха мозъка, караха размитите образи да придобият острота и обсипваха всичко с ярката светлина на истината.

От разговора му с Уорън тази светлина на правдата беше силна и дори не мигаше. Не трепваше нито за секунда. Той видя целия си досегашен живот.

Всеки ден беше търсене на още. Никога нищо не му беше достатъчно. Дори и Бърди. Сега вече можеше да признае и това. Нямаше смисъл да лъже себе си.

Беше сам в този момент заради мъжа, който беше преди. Съпруг, отдалечил се от съпругата си. Баща, отдалечил се от дъщерите си. С изключение на работата, той нямаше други отговорности извън онези, които сам беше избрал.

Свободата обаче не беше онова, което си беше мислил.

Години наред си беше представял Новото Начало. В безкрайните си фантазии, той имаше втори шанс, а с него получаваше и всичко друго — слава, младост, обожание. И преди всичко („Бъди честен, Джак“) беше мечтал за жени. По-млади жени с твърда плът и оскъдни роклички, които лягаха в леглото с мъжа, без да искат нищо повече от твърдия му член. Такава беше мечтата му. Жена без лице и без име, която да обича тялото му и никога да не го моли да вдига капака на тоалетната чиния или да купува тампони на връщане от работа.

Сега имаше свобода. Връзката му със Сали беше гореща. Сексът беше страхотен, особено задоволителен физически, а и след това се чувстваха добре. Тя ставаше, обличаше се тихо и се прибираше в своя апартамент. Никакви сцени относно оставане при него за през нощта, никакви преструвки, че е влюбена.

Никаква близост, никакво споделяне, нито смях или топлина.

Уорън беше прав. Джак не беше сключил добра сделка. Беше заменил истинската топлина за фалшива гореща страст.

Мечтата — светлините, камерата, действието — не беше пълна. Напротив, беше плашещо празна. И сега, докато беше сам в своя така наречен вълнуващ живот, най-после разбра, че и той самият е празен.

— Джак? — Сали го докосна по лакътя.

Той успя с усилие, да се откъсне от мислите си. Публиката аплодираше. Бърз поглед към Сали подсказа на Джак, че е пропуснал представянето си.

Изправи се на крака и започна да си пробива път през претъпканата бална зала на хотела. Мястото и без това беше запълнено от маси с бели покривки.

Изправи се зад микрофона и произнесе същата реч, която беше произнесъл поне дузина пъти през последните няколко месеца. Молба спортистите да бъдат отговорни за действията си и също така да бъдат добри спортсмени. Когато свърши, от местната организация на момчетата и момичетата спортисти заръкопляскаха бурно. Следващият час мина в позиране на фотографите, отговори на различни въпроси и подписване на автографи.

Сали застана до него.

— Благодаря, че направи това за мен. Зет ми вече ми дължи една услуга. Всички го смятат за бог, защото е успял да те накара да говориш.

— Винаги е приятно да се помага на деца.

Джак не можеше да повярва, че този шаблонен отговор излезе от неговата уста. И то да изрече тези думи на Сали, сякаш тя е някой репортер! Смръщи леко вежди. Тя го хвана за ръката и го изведе от балната зала. Намериха тихо ъгълче долу в бара.

— Объркана съм. — Тя говореше тихо. Млъкнаха, колкото да си поръчат по чаша бяло вино.

— Защо си объркана? — Той знаеше, разбира се.

— Ти ме избягваш цяла седмица. Не съм те подложила на натиск, нали? Знам, че си женен. И така, какво не е наред? Мислех, че и на двама ни е приятно.

На тази приглушена светлина изглеждаше невъзможно млада. И това го накара да се почувства дори по-стар.

— През последните петнайсет години, докато не се появи ти, бях напълно верен на съпругата си. Но броих и запомних всяка жена, от която съм се отказал.

— Водил си отчет?

Беше грозно да се каже точно така, но беше вярно.

— Бях толкова горд, когато успявах да се въздържа. Мислех си: „Браво, Джако, твърд си като стомана“. Всяка вечер се прибирах у дома, лягах в леглото при съпругата си и й казвах, че я обичам. И наистина мислех, че е така.

— Какво общо има това с мен?

Решението, което досега сякаш беше обвито в мъгла, изкристализира ясно в съзнанието му.

— Не искам повече да бъда такъв. Не искам да спя с жена просто защото мога да го направя.

— Това е ужасно гадно. Знам, че не сме лудо влюбени един в друг, но мислех, че сме приятели.

— Хайде, Сали. Приятелите разговарят. Опознават се. Не лягат заедно в леглото, а на сутринта се събуждат сами.

— Ти никога не си пожелал да се събудиш до мен. — В очите й се появи болка. — Винаги, когато предлагах да прекарам нощта при теб, ти сменяше темата.

— Ти си вече пораснала жена, Сали.

— Още една забележка, която не попада в темата, Джак. Онова, което се опитваш да кажеш, е, че не съм Елизабет. Това го знам. Но аз те последвах в Ню Йорк, за разлика от нея.

— Все още съм влюбен в нея — каза той тихо. — Не знаех колко много я обичам, докато не я загубих.

Сали го погледна.

— Искаш да кажеш, че всичко между нас е приключило? Просто така, ти си променил решението си, а на кого му пука какво изпитва Сали?!

— Заслужаваш повече, отколкото мога да ти дам.

— Не, не е така.

— Трябва да помислиш и ще разбереш, че е така.

Виждаше какви усилия полага тя, за да остане спокойна, но устните й трепереха. Тя си мислеше, че го обича. Това не му беше хрумвало преди. Как така е бил толкова сляп? Покри дланта й със своята. И изведнъж почувства всички години, които лежаха между тях.

— Аз не съм онзи, единственият, Сали. Повярвай ми. — Спомни си как Елизабет беше заплакала първия път, когато я целуна. — Когато всичко е, както трябва, ще го разбереш.

— По дяволите! — Сали въздъхна. — Знаеш ли кое е особено гадното в това признание? Само те прави още по-привлекателен. Ами работата ми?

— Том мисли, че от теб ще излезе страхотен копродуцент.

— Страхотно! Ще стана една от онези жени, които преспиват в различни легла, за да стигнат до върха. — Изпи останалото вино в чашата си. — Трябва да тръгвам. Не бих могла да понеса повече откровения от твоя страна. Довиждане, Джак. — Направи няколко крачки, после се обърна. Не се усмихваше. — Ще приема повишението.

— Заслужила си го.

— Предполагам, че винаги ще се чудя по този въпрос, нали? Довиждане, Джак.

Той гледаше как тя се отдалечава, и се страхуваше от това, как ще се почувства след малко. Едно време би изпитал разкаяние.

А сега изпита облекчение.

Плати питиетата и излезе навън. Пред хотела беше пълно с хора — туристи, гости, пикола в ливреи. Той едва ги забеляза.

Валеше дъжд и това му напомни за Орегон. За дома.

Сега разбра любовта си към Елизабет. Не беше плитка като много други чувства. Беше стигнала до костите му, беше станала част от него, тя го крепеше през всичките тези години.

Казваха си, че се обичат, всеки ден в продължение на години, но невинаги достатъчно искрено.

Знаеше къде иска да бъде точно в този момент. И то не беше в неговия празен апартамент, заобиколен от прекалено много съжаления. Вече не можеше да види съпругата си винаги, когато пожелае. Беше загубил това право. Не искаше отново да направи тази грешка. Някога си мислеше, че възможностите в живота на мъжа са безкрайни, но сега виждаше колко е лесно да сгрешиш и да изгубиш всичко. Невинаги моментът е подходящ да поправиш стореното.

За първи път от години, той се помоли: „Моля те, Господи, нека не е прекалено късно“.

Глава 28

Елизабет седеше на своята любима скала на плажа и гледаше морето, което заемаше такава голяма част в сърцето й. Беше сама. По скалите в близост до крайбрежната линия не се излежаваха тюлени, във вълните не се къпеха видри. Нямаше и морски птици, които да кръжат над водата. Вълните се плискаха напред, разбиваха се с бяла пяна и се отдръпваха назад.

Цялата минала нощ тя се мята в леглото. Не можа да намери облекчение в съня. Мислеше за толкова много неща. За майка си и за ужасната цена, която тя беше платила за любовта. За баща си, за децата си, за брака си, за изкуството.

Целият й живот мина пред очите й, заляха я спомени — и добри, и лоши. Мислеше за това, дали животът й щеше да е различен, ако беше правила други избори, ако се беше отдала на други възможности. Може би за първи път успя да види цялата картина. Обичаше Джак. Вярно, беше позволила на слабостта, на загубата и на разкаянието да се промъкнат в живота й. Тези чувства й помогнаха да стане по-силна. А любовта й беше по-дълбока и по-истинска от тях.

Най-големият й провал се състоеше в неспособността й да обича себе си така, както обичаше семейството си.

После, най-накрая, хвана кормилото и промени курса. Постави на първо място своите собствени нужди, напусна Джак и се осмели да мечтае. Работи упорито за постигането на мечтата си. Рисуваше, докато пръстите й не се схванеха и гърбът не я заболеше.

Но при първото препятствие се отказа. Беше съкрушена, истински съкрушена.

Само едно кратко отдаване на мечтите и ето, че отново се превърна в старата Бърди. Вече мислеше да се откаже. Като че ли смисълът на изкуството можеше да се намери толкова бързо и без да се потърси по-далеч и по-дълбоко.

Това не й харесваше.

Изправи се и пристъпи към водата. Приливът се опита да я спре. Вълните заливаха гумените й градински ботуши, ледената вода се промъкваше вътре и намокряше подгъва на панталона й. Но вече нищо не можеше да я спре. Никога вече нямаше да остави рисуването. Дори никой да не харесваше работите й. Щеше да й е достатъчно удоволствието от самия акт на създаване на творбата.

Неочаквано, тя се затича напред и се гмурна всред вълните. Едва в последния момент, когато ледената вода я удари в лицето, тя разбра, че няма да се извърне.

Гмурна се с отворени очи в следващата вълна — нещо, което преди нямаше смелост да направи. Излезе от другата й страна, където водата беше спокойна.

Животът, изведнъж разбра тя, е като вълните. Понякога трябва да се гмурнеш в проблемите и неприятностите, за да излезеш от другата страна. Това беше научила при провала си на фестивала — перспективата. Трябваше да работи по-упорито, да учи повече. Нищо в живота не идва лесно, време беше да приеме това.

Една голяма вълна я вдигна нагоре и я запрати към брега. Приземи се с разперени крайници на брега и избухна в смях.

Когато се прибра, мокра и измръзнала до кости, й се стори, че къщата мирише божествено — на ванилия, канела и прясно сварено кафе. Напомни й за детството й. Обикновено в неделя, след църква, Антия приготвяше великолепна закуска.

Остави мокрите си ботуши в един ъгъл.

— Закуската мирише божествено! — каза тя и потрепери от студ.

Антия беше при фурната. Готвеше. Лицето й беше зачервено от топлината.

— Какво се е случило с теб?

Елизабет се усмихна щастливо. По челото й се стичаше вода.

— Започнах отново. Сложих ново начало.

Антия също се усмихна.

— Е, добре, отиди да се преоблечеш. Умирам от глад. И не ми говори за калории. Умирах за френски хляб.

— Знаеш, че ще изям всичко, щом е приготвено от някой друг.

Елизабет изтича на горния етаж, подсуши се и се преоблече в памучен анцуг, после слезе долу. Когато влезе в кухнята, Антия вече беше подредила масата — френски хляб, меко сварени яйца, сирене, шунка и ягодов кейк — и сядаше на мястото си. Половината от хляба й го нямаше.

— Не успях да те дочакам.

Елизабет се засмя и седна.

— Татко обикновено казваше така.

— Снощи го сънувах.

Елизабет вдигна поглед.

— Наистина ли? Какво правеше?

— Седеше на белия люлеещ се стол на верандата — онзи, за който винаги казваше, че е прекалено малък за един истински мъжки задник. Но не се оплакваше. Пушеше пура и гледаше към полето. Аз седях в краката му, а той ме стискаше за врата, както е правил хиляди пъти. „Майко, време е“, каза ми.

Елизабет си представяше картината идеално.

— Вероятно е бил ядосан, защото царевицата още не беше засадена тази година.

Антия остави вилицата си.

— Не, не мисля. Мисля, че говореше за мен.

Елизабет отхапа от хляба.

— Господи, божествен е! Е, какво е имал предвид той?

— Че е време да си отида у дома — отговори Антия тихо. — Че е време да продължа новия си живот. Крих се тук достатъчно дълго. Онази вечер, на срещата, говорих дълго с Мина. Тя ме убеди, че трябва отново да започна да живея. Говорихме, че може да отидем заедно на морско пътешествие.

Сега Елизабет остави вилицата си. Беше изненадана колко много иска Антия да остане.

— Сигурна ли си, че си готова?

— Напуснах Суитуотър, защото не можех да понасям да съм сама там. Но сега имам теб.

— Да — отговори бавно Елизабет. — Имаш мен.

— Ще ти бъде ли добре сама?

— Да. Мисля, че и двете се научихме на това. Добре е да бъдеш сам. Но ще ми липсваш.

— Обичаш ли Джак? — запита неочаквано Антия.

Елизабет беше изненадана от въпроса, но отговори бързо.

— Да.

Антия се усмихна широко.

— Е, скъпа, аз не съм от онези жени, които охотно предлагат съвети, но нека ти кажа това: Истинската любов е много рядко нещо. Опираме се на нея години наред, а дори не си правим труда да видим какво ни държи изправени. Тя трае вечно, както казват поетите, но животът не е вечен. Докато си в леглото със съпруга си, в следващата секунда може да останеш сама. По-добре е да се замислиш за това.

Елизабет знаеше, че мащехата й е права. В месеците, в които беше далеч от Джак, очакваше новият й живот да се разгърне в линия, която да е права и истинска. Да няма неочаквани завои, скрити опасности. Искаше сигурност.

Но животът просто не е такъв.

Обичам те.

Това бяха думите, които имаха значение. Беше шестгодишна, когато беше научила, че може да се събудиш една неделна утрин и да мислиш, че всичко е наред в твоя свят, а после да откриеш, че си е отишъл някой, когото много обичаш.

Тя обичаше Джак. Имаше нужда от него, макар и не по отчаяния и страшен начин, както беше преди. Можеше да живее и без него. Сега знаеше това. Може би, когато всичко бъде направено и казано, щеше да се окаже, че точно тази истина за себе си е търсила.

Можеше и сама да намери пътя си в света, но искаше да прекара с него остатъка от живота си. Искаше той да я държи за ръка и да й шепне, че е красива. Искаше да види как косата му побелява, как зрението му отслабва и очите му се замъгляват, и да знае, че нищо от това няма значение, защото любовта им е по-силна от всичко. Каквото и друго да търсеше в живота, той щеше винаги да е в центъра. Мястото, което тя наричаше свой дом.

Антия я гледаше внимателно.

— Ще ми липсваш — каза Елизабет отново. Гърлото й се беше свило.

— Нали знаеш, самолетите летят и на изток. — Антия отхапа от препечения френски хляб. — А сега, какво ще кажеш за рисуването?

— Какво имаш предвид?

— Няма да се откажеш, нали?

Елизабет се усмихна.

— Заради някакъв незначителен провал? Не. Няма да се откажа. Обещавам.

Преди години, когато животът на Джак се разпадаше за първи път, той беше сразен от шефа си в медията, където работеше тогава. Беше помолил за втори шанс, но не го беше получил.

Тогава той беше млад и все още надут поради собствената си важност. Беше му се сторило неестествено да моли и някак си дори излишно. И нищо чудно, че не се беше справил и не беше получил очаквания отговор.

Сега, след всичките тези години на опит и различни загуби, той знаеше по-добре. Някои неща, веднъж загубени, заслужаваха да паднеш на колене, за да си ги върнеш. Дори коленете ти да са от стъкло и да се разпаднат от натиска.

Седна в наетата кола и се замисли за всички грешки, които беше направил в живота. В този подробен списък на лошите неща нищо не беше по-лошо от това, че беше приемал семейството си за даденост.

Слезе от колата.

Времето във Вашингтон беше ужасно студено. Обещанието за пролет днес беше мъгляво и далечно, макар навсякъде да се виждаха цъфнали череши.

Докато изкачваше бетонните стъпала към сградата, осъзна, че за първи път е тук.

Засрами се, Джак.

Мина през двойните стъклени врати и влезе в помещението, където въздухът беше влажен и ароматизиран. Познатите топлина и влажност незабавно му напомниха за отдавна отминали времена. Толкова много часове беше прекарал седнал на дървени пейки да окуражава Джейми, докато тренира или се състезава.

На първия чин, пред компютърен екран, седеше дете със зелена коса.

— Тук ли е днес отборът на университета ЕСАС?

Детето не вдигна поглед.

— Почти свършиха. Минете през мъжката съблекалня. А после — през първата врата вляво.

— Благодаря. — Джак съблече велуреното си сако и го преметна през рамо. И влезе в топлия и влажен свят на покритите басейни.

Дървените пейки бяха претъпкани. До задната стена, разговаряйки оживено, се бяха скупчили жени в бански костюми и ярки гумени шапки.

Прозвуча сигналът. Незабавно, редицата от плувкини се гмурнаха в басейна и заплуваха бързо към другата страна на басейна.

Джак намери свободно място и седна. Присви очи и започна да изучава отбора на университета в Джорджия.

Ето я и нея. Неговата Джейми.

Тя се извисяваше с цяла глава и рамене над останалите плувкини. Беше направила фуния с длани около устата си и крещеше окуражително на някоя от съотборничките си.

Като я видя, той почувства сладко-горчива болка. Беше толкова висока и пораснала. А сякаш едва вчера беше на седем години, когато влизаше в басейна дори когато не беше неин ред да се състезава.

„Просто исках да поплувам, татко“.

Тогава се гордееше с нея толкова много. Защо не я беше взел в прегръдките си и да прошепне: „Браво!“, вместо да я моли да изчака реда си?

Серията свърши сякаш изведнъж. Нова група плувкини вървяха към ръба на басейна.

Джейми зае мястото си, опъна се, после се наведе в стартова позиция. Двеста метра. Тази дисциплина не беше от най-добрите за нея. Прозвуча сигналът и плувкините се хвърлиха във водата.

Джак не можеше да вика. Бавно, като че ли и той беше под водата, се изправи на крака.

Тя беше на второ място след първото обръщане.

— Давай, Джейми! — извика той.

След второто обръщане беше изостанала до четвърто място. Едно време той щеше да отиде до ръба на басейна, да се наведе и да я окуражава да полага усилия.

Тогава той мислеше, че е най-важно да спечелиш. Сега знаеше по-добре.

При последното обръщане тя заплува по-бързо. Загребванията й бяха много близо до съвършенството. Той започна да прескача пейките, да се приближава към басейна.

— Давай, Джейми! — викаше и продължаваше да се движи.

Финалът беше близо.

Тя финишира трета, с време 2:33. Ако не беше нейното най-добро лично време, беше дяволски близо до него. Гордееше се с нея така, както никога досега.

Тя излезе от басейна и съотборничките й я наобиколиха, за да й изкажат поздравленията си.

Джак стоеше и чакаше тя да го забележи.

Когато тя най-после вдигна поглед, усмивката й изчезна. В този момент, в претъпканата с хора зала, всичко се замъгли и изчезна. Бяха останали само те двамата.

Той беше този, който първи направи движение. Унищожи разстоянието между тях като мислено се подготвяше за гнева й. Господ знаеше, че той беше мощен и опасен като парен чук. Понякога беше необходимо бързо да се наведеш.

— Здравей, Джейми. Добро състезание.

Тя скръсти ръце и вдигна брадичка, но погледът й омекна, което му даде надежда.

— Финиширах трета.

— Ти плуваше с вдигната глава. Гордея се с теб.

Тя незабавно сведе поглед.

— Защо си тук? Имаш работа в града?

— Дойдох да видя как плуваш.

Тя, бавно, вдигна поглед.

— Мина много време. — Очевидно искаше да се покаже твърда, но гласът й трепна и я издаде.

— Прекалено много време.

В очите й блесна искра, която му помогна да види момиченцето, което някога го следваше навсякъде, защото се страхуваше, че ще е самотен без него.

— Е, благодаря, че дойде. Ще кажа на Стефани, че си бил тук. Тя е на път да завърши оформлението на вестника. — Тя се обърна и се отдалечи.

За секунда, той беше толкова шокиран, че просто остана на мястото си. После извика:

— Чакай!

Тя спря, но не се обърна. Той я настигна и застана зад нея.

— Прости ми — прошепна и чу отчаянието в гласа си. — Прекарах твърде много в изучаване на собствения си живот.

— Да ти простя?

Гласът му спадна до интимен шепот.

— Помниш ли онзи лош старт, който направи на междущатската среща, когато беше първа година в гимназията? Дръпнах те настрани и ти казах, че стойката ти е била лоша. Но ти го знаеше, нали?

— Разбира се.

Той я гледаше, но не смееше да я докосне.

— А трябваше да те прегърна и да ти кажа, че няма значение. Онова, което правиш, няма нищо общо с това, какъв човек си. Трябваше ми прекалено много време, за да го разбера. Съжалявам, Джейми. Разочаровах те.

Тя бавно се обърна към него. Очите й бяха влажни.

— Моля те, не плачи.

— Не плача. Ами ти и мама?

— Не знам.

— Какво се е случило?! Просто не разбирам.

— Мисли за себе си и за приятеля си Марк.

— Майкъл — каза тя.

По дяволите.

— Съжалявам, както и да е, представи си, че се омъжиш за него. И сте живели заедно двайсет и четири години. Непрекъснато сте били заедно — денем и нощем. Отгледали сте заедно децата си, сменяли сте работата си, местили сте се от град в град. Междувременно сте погребали родителите си и сте гледали как приятелите ви се развеждат и казват довиждане на дъщерите си. Много е лесно да се забрави защо, въобще, сте се влюбили. — Направи крачка към нея. — Но знаеш ли какво открих?

— Какво?

— Можеш да си спомниш, ако искаш.

— Още ли я обичаш?

— Винаги ще я обичам. Точно както винаги ще обичам теб и Стефани. Ние сме семейство. — Той каза думите тихо, с благоговение, за чието съществуване беше научил съвсем наскоро. — Не знам какво ще се случи с мен и майка ти, но знам, че ти винаги ще бъдеш моето сърце. Винаги.

И тогава тя вдигна поглед към него. Очите й бяха пълни със сълзи, които така и не се стичаха по бузите й.

— Обичам те, татко.

Той я взе в прегръдките си.

Докато Елизабет се върне от летището, навън се стъмни почти напълно. Нощта обгръщаше дърветата и те изпъкваха, черни, на фона на розовия залез. Тя отвори вратата, влезе и понечи да извика на Антия: „У дома съм!“

Но Антия беше в самолета и летеше на изток.

Елизабет си пое дълбоко дъх и се качи в стаята си, където, до леглото й, на спретната купчина, бяха подредени каталозите, които й беше изпратила Мег. Взе един и втренчи поглед в редовете. Буквите се размазаха пред очите й. Университетът „Колумбия“… Университетът в Джорджия… В Калифорния… Всичките училища в Ню Йорк. Близо до Джак.

„Много добре, Мег“

Пъхна листовете под мишница, после грабна лист жълта официална хартия и химикал. Слезе долу, настани се до кухненската маса и започна да попълва формулярите. Когато свърши, се обади на Мегън.

— Здравей, Мег — каза, без никакви встъпителни думи. — Имам нужда от теб. Искам да ми напишеш препоръка. Ще кандидатствам в университет.

Мегън изпищя от радост.

— О, мили Боже! Толкова се гордея с теб! Сега ще затворя. Трябва да съчиня писмо, което ще представи най-добрата ми приятелка за нещо като да Винчи, но в сутиен и бикини.

Елизабет затвори, после се обади на Даниел, който реагира по същия начин. Поговориха няколко минути, тя му даде имената и адресите на университетите, после затвори. Третото обаждане беше до университета във Вашингтон.

Останаха й още само две неща, които трябваше да свърши. Да снима работите си, да ги сложи в портфо заедно с препоръките и да напише есето си, с което да помоли за достъп до лекциите. Триста думи за това, защо трябва да приемат една четирийсет и шест годишна жена, доста закъсняла да получи образование.

Наля си чаша вино и се върна до кухненската маса. Отвори бележника с жълтата хартия на една празна страница и започна да пише.

Веднага ще ви кажа, че съм на четирийсет и шест години. Може би това засяга само мен, но може и да не е така. Сигурна съм, че училището ви ще бъде затрупано с молби от студенти на по двайсет и една години, които ще имат отлични оценки и много талант. Честно, не виждам как мога да се състезавам с тях.

Само че мечтите също имат значение. Знам, че мечтата си е мечта. За младите това е само цел, която трябва да постигнат, награда, която трябва да спечелят. За жена като мен, която е прекарала половината си живот да помага на другите да постигнат желанията си, мечтата има съвсем различно значение.

Веднъж, преди години, ми казаха, че имам талант. Тогава това ми се струваше нещо незначително. Във всички случаи, не толкова важно, колкото цвета на косата или пола. Нещо, което ми се е предало също посредством ДНК-то. Тогава не разбирах — но сега, естествено, разбирам — че такова нещо е дар Божи. Отправна точка, върху която може да се построи цял един човешки живот. Позволих си да не обърна внимание на това и да продължа да водя обикновен живот, да изпълнявам всекидневните си задължения. Омъжих се, имам деца и вече не мислех за онова, което някога исках да бъда.

Животът минава толкова бързо. В едната минута си още на двайсет и изпълнен с огън и плам, а в следващата си на четирийсет и шест и си уморен още от сутринта. Но ако си истински късметлия, един-единствен миг може да промени всичко.

Точно това ми се случи миналата година. Събудих се една сутрин като Спящата красавица, отворих очи, прозинах се и се осмелих да се огледам. Онова, което видях, беше жена, която е забравила какво е чувството, когато рисуваш.

А сега си го припомних. През последните няколко месеца учих отново и изливах душата и сърцето си в платното. И открих, като по чудо, че талантът ми е оцелял. Със сигурност сега е по-слаб отпреди и има по-неясна форма, но аз съм по-силна. Моите виждания са по ясни. Този път съм сигурна, че имам какво да кажа с моето изкуство.

И така, ето ме тук, седнала до кухненската маса, заета с това да ви накарам да ми дадете шанс, да ми намерите място във вашата класна стая. Не мога да гарантирам, че ще стана известна или изключителна. Мога само да обещая, че ще дам всичко от себе си, за да постигна съвършенство.

И няма да престана да се опитвам.

Джак караше наетата кола по „Стормуоч лейн“. Вече беше съвсем тъмно и не се виждаше нищо, когато той паркира на определеното за това място.

От къщата струеше златиста светлина и тя се очертаваше на фона на тъмните като оникс хълмове.

Той отиде до входната врата и почука. Никой не отговори и той влезе.

Тя беше във всекидневната стая и танцуваше съвсем сама, облечена в дълга бяла тениска и пухкави розови чорапи. До устата си държеше празна чаша от вино и пееше на глас с музиката: „Сега вече ясно виждам, че дъждът е спрял“. Дупето й се люлееше напред-назад.

Тя се обърна рязко и го видя. Лъчезарна усмивка озари лицето й. Сякаш стрела се заби в сърцето му. Сега разбра какво имаха предвид поетите, когато пишеха за завръщане у дома.

Преди, когато се връщаше вкъщи след дълго отсъствие, тя се хвърляше право в прегръдките му. Те прилягаха един към друг като две парчета от пъзел — още нещо, което той приемаше за даденост.

Сега стояха и се гледаха, а между тях беше цялото пространство на стаята. Имаше толкова много неща, които искаше да й каже. Беше репетирал думите, докато прекосяваше страната, но колко ли от това, което искаше да й каже, тя искаше да чуе?

— Няма да повярваш какво направих тази вечер — каза тя и се приближи до него с танцова стъпка.

— Какво? — да я види така весела и лъчезарна, го извади от равновесие. Изглеждаше по-щастлива, отколкото той въобще можеше да си спомни. Може би защото й харесваше да е далеч от него.

— Подадох молба в университета.

— В университета? — Със сигурност не беше очаквал това. Почувства гордост, а след това тялото му изстина. — Къде?

— О, в Ню Йорк. — Тя му се усмихна. — Където живее съпругът ми. Не виждам причина да ходя на училище някъде другаде.

Той отново можеше да диша.

— Гордея се с теб, бейби. Винаги съм знаел, че имаш талант.

— Може и да не ме приемат.

— Ще те приемат.

— Ако не, ще опитам отново следващата година, и последващата. Може би дори ще вляза в книгата за рекордите на Гинес. — Тя пак се усмихна.

— Предложиха ми неделното спортно шоу.

— Това е великолепно! Кога започваш?

— Още не съм им дал отговор. Казах им, че трябва да говоря със съпругата си.

— Шегуваш ли се?

Той протегна ръка към нея. Тя се остави да я заведе до дивана. Той се замисли за всички думи, които се бе ще приготвил да й каже. „Обичам те, Бърди“. Тези бяха думите, които означаваха най-много. Всички други бяха кухи, замръзнали. Но през двайсет и четирите години брачно съжителство те бяха позволили и на тези думи да станат рутина. Сега той искаше да си върне всичко хубаво в брака, което беше изгубил.

— Не искам да живея повече без теб.

— Не искаш ли? — Усмивката й изчезна. В очите й се появи нов поглед — поглед, който той не познаваше. Той го поизплаши малко, напомни му, че тя се беше променила.

— Ти си центърът на моя живот, Бърди. Не знаех колко много те обичам, докато не те изгубих.

Тя се наведе, целуна го и прошепна:

— Липсваше ми.

Думите, които той чакаше. И се почувства отново у дома.

След целувката се отдръпна леко — толкова, колкото да я погледне в очите.

— Този път това ще бъде нашият живот, Бърди. Наистина. Нищо няма да има по-голямо значение от нас самите. Нищо. Затова и още не съм се съгласил да приема работата.

— О, Джак! — Тя го погали нежно по лицето. Жестът му беше толкова познат, че му причини болка. — Научих нещо за мечтите. Те не се сбъдват всеки ден. А любовта… Любовта може да бъде много крехка, но се оказа по-силна от всичко. По-силна, отколкото съм смятала за възможно. Приеми работата. Ще си намерим хубаво семейно гнездо в Челси или в Трайбикей. Някъде, където ще мога да рисувам.

Този път щяха да успеят и той го знаеше. След двайсет и четири години брак и две деца, те най-после бяха намерили пътя си.

— Покажи ми работите си — каза той.

Лицето й се озари. Тя го хвана за ръката и го изправи на крака. Хванати за ръце, те прекосиха кухнята. Тя го пусна само за да изтича до килера и да излезе, хванала с две ръце най-голямата рисунка. Подпря я на шкафа и се отдръпна.

— Не е необходимо да се преструваш, че я харесваш — каза нервно.

Той беше прекалено изумен, за да каже каквото и да било.

На рисунката беше изобразена част от тъжната крайбрежна ивица. Зимен пейзаж, издържан в сиви, пурпурни и черни тонове. В далечината, самотна фигура вървеше по брега. Тя му причини тъга, припомни му колко бързо животът може да мине покрай някого, колко е лесно да не забележиш значимите неща, защото си прекалено зает да гледаш в бъдещето…

— Исусе, Бърди… Удивително е! — Обърна се към нея и каза тихо, нежно: — Ти рисуваше първия път, когато се срещнахме, помниш ли? Близо до блатата на езерото Вашингтон. На рисунката ти беше изобразен док, който, също като този плаж, изглеждаше много самотен… изоставен. Спомням си, тогава исках да ти кажа, че рисунката ти ме натъжава, но не се осмелих.

Тя вдигна брадичка.

— Не мога да повярвам, че си спомняш всичко това.

— Бях го забравил за дълго време. Но нищо не ми се струва правилно, когато не си до мен. Светът ми се превърна от многоцветен в черно-бял. — Той я погали по лицето и почувства колко топла е кожата й. — Ти спираш дъха ми, Бърди.

— Обичам те, Джак. Никога не го забравяй.

Този път Джак беше този, който се наведе да я целуне, и той беше този, който се разплака.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.